1. LÖNNBERG, SVANSENS BETYDELSE OCH ANVÄNDNING 



Kl 



svansspetsen, då de äro i fara, trots det att de ej äga något 

 ljudframbringande organ. 



Den egendomliga basilisködlan (fig. 7) i Centralamerika är grön 

 eller brun till färgen med mörkare tvärband, men lianen har 

 en hög hudkam stödd af taggar på ryggen och en dylik längs 

 den såsom vanligt hos trädödlor långa svansen. Dessa ödlor 

 lefva i träd och tycka särskildt om att vistas på grenar, som 

 sträcka sig ut öfver vatten, och vid minsta tecken till fara 

 störta de sig ned däri. Det skulle därför ligga nära till hands 

 att antaga, att den omtalade hudkammen liksom hos i vatten 

 lefvande ödlor tjänade till att göra svan- 

 sen mera lämplig till simorgan. Att detta 

 dock ej är förhållandet ådagalägges af 

 flera omständigheter, af hvilka den mest 

 bevisande är den, att basilisködlan simmar 

 uteslutande med kraftiga simtag med sina 

 framfötter och låter svansen blott släpa 

 orörlig. Men då vidare blott hanen, ej 

 honan äger en dylik kam och denna dess- 

 utom uppgifves vara röd i kontrast med 

 den gröna kroppen, blir det alldeles tydligt, 

 att kammen hos basilisködlan blott är ett 

 prydnadsorgan, som uppbäres af svansen. 



Äter en annan funktion har svansen 

 hos vissa geckoödlor, hos hvilka den, så- Fig - s pt y cho ^ on - 

 som det uppgifves, med tillhjälp af vissa körtlar på undersidan 

 kan tjäna som häftorgan. Hos en australisk gecko (Gymno- 

 dactylus platurus) är svansen bladlik och hos en annan gecko- 

 forrn (Ptychozoon) (20 cm. lång), som är hemma på Sundaöarne, 

 har svansen breda hudflikar på båda sidor (fig. 8). Dessa tillika 

 med hudfållar längs kroppssidorna uppgifvas tjäna som fall- 

 skärmar. Några slag af de längesedan utdöda flygödlorna 

 i Pterosauri) hade en lång svans, som tjänade till att stöda 

 den bakre delen af flyghuden. Ett släkte Rhamphorhynchus 

 (fig. 9) hade mycket lång svans, som sträckte sig utanför flyghuden, 



