FAUNA OCH FLORA 



ett vapen, som i vissa fall t. o. m. hade en särskild beväpning. 

 Såsom exempel härpå kan anföras Stegosauras iingalatiis ett 

 28 fot långt vidunder med parvis fördelade benspjut af 2 fots 

 längd på svansens öfversida (förutom stora kantställda ben- 

 plåtar längs ryggkammen). Nutidens ödlor tåla ju ej vid någon 

 jämförelse med sådana bjessar, dock söka en del af dem för- 

 svara sig med relativt kraftiga slag med svansen såsom t. ex. 

 teju-ödlorna (Tupinambis) i Sydamerika m. fl. För många 

 ödlor af olika familjer såsom t. ex. Uromastix i Asien och 

 Nordafrika, Zonurus i Sydafrika utgör säkerligen den rikligt 

 taggklädda svansen om ej ett aktivt så åtminstone ett passivt 

 vapen, som skyddar dem från attacker bakifrån. 



Fig. 7. Basilisködla (hane). 



I samband med svansens användning som vapen bör er- 

 inras om, att den af många ormar användes som varnings- 

 organ. Mest bekant är ju detta från skallerormarne, hos hvilka 

 svansspetsen bär ett speciellt organ af i hvarandra gripande 

 hornklockor, som hvar i sin ordning ursprungligen utgjort 

 svansspetsens hornbeklädnad, som vid hudömsningen skjutits 

 bakåt, så att den blifvit en ny led i skallran. Genom att sätta 

 den vertikalt upplyftade svansspetsen med skallran i hastigt 

 vibrerande rörelse frambringa skallrorna ett starkt rasslande 

 eller nästan surrande ljud, som varnar deras fiender för att 

 anfalla dem. Men äfven en mångfald andra ormar, äfven 

 ogiftiga, åtminstone i Nordamerika ha för vana att vibrera med 



