Svansens betydelse och användning 

 hos ryggradsdjuren. 



Af 



Einar Lönnberg. 



(Forts.) 



^^^p^l!^""^ 1 ii ganska lång svans är det primära hos dägg- 

 ■Wfä-Wé^£$l djuren, det lärer utvecklingshistorien. Närsvan- 

 I «PL <\M^^^- sen är kort, nar den sålunda blifvit föremål för 

 ÉM^EflMsiilfll en se kundär reduktion och denna måste ha sina 

 IWwT-f^j g vissa bestämda orsaker. Den tydligaste orsaken 



^är^feäs&iL^i till att svansen reduceras i storlek eller kanske 

 i det närmaste alldeles afskaffas såsom framskjutande kropps- 

 parti är naturligtvis, då den till följd af djurets lefnadssätt är 

 till hinder eller kanske rent af är skadlig. Men äfven i sådana 

 fall, då den ej är hvarken direkt skadlig eller hinderlig utan 

 snarare blott obehöflig, blir den utsatt för reduktion, emedan 

 djuret ej har något bruk för den. Detta är en organismens 

 sparsamhetshushållning. Organ, som ej längre äro till någon 

 nytta, undandragas näring allt mera och mera, emedan denna 

 näring bättre behöfves för andra organ. De ej längre nyttiga 

 organen stanna därför i växten och bli så småningom under 

 utvecklingens gång alltmera och mera förkrympta. 



Redan vid behandlingen af de lägre ryggradsdjuren i det 

 föregående ha vi funnit, att gräfvande djur i allmänhet redu- 

 cera sin svans, emedan den ej är till någon nytta, men där- 

 emot kan bli skadlig för ägarne, därigenom att den utgör en 

 anfallspunkt för fiender, som förfölja dem i deras hålor. Denna 

 sats äger också sin tillämpning bland däggdjuren och svansen 

 har därför helt och hållet eller i det närmaste försvunnit hos 

 en mängd af de mest utpräglade gräfvande formerna, sådana 

 som t. ex. lefva ett mullvadsliknande lif. Denna reduktion har 

 oberoende af hvart annat inträffat upprepade gånger inom de 

 mest olika grupper. Bland kloakdjuren har det gräfvande myr- 



