SMÄRRE MEDDELANDEN 143 



Artemis' hind med de gyllene hornen — en ren. 



Den framstående engelske arkeologen Professor William Ridgeway 

 har i bref lämnat följande mythologisk- zoologiska meddelande, som 

 säkerligen torde intressera tidskriftens läsekrets. 



I den grekiska legenden berättar Pindaros (f. 522 f. Kr.), att 

 Herakles fångade hinden med de gyllene hornen vid Donaus rikt 

 beskuggade källor i hyperboreernas land och förde henne med sig 

 till Grekland. (En annan version uppgifver att det skedde i Arka- 

 dien.) Pindaros betonar uttryckligen, att det var en hind. Aristo- 

 teles klandrade sedan Pindaros, därför att han ej hade reda på, att 

 att intet honligt hjortdjur har horn. Euripides (f. 4S0 f. Kr.) kom- 

 mer med samma påstående som Pindaros, och i alla gamla konst- 

 verk framställes Artemis med en hornbärande hind. — Ridgeway, 

 som ej blott är arkeolog utan tillika zoolog kom att tänka på, att 

 det verkligen finnes ett slags hjortdjur nämligen renarne, hos hvilka 

 äfven honorna bära horn. Enligt sagan var det på Herakles nord- 

 ligaste ströftåg, som han fångade den behornade hinden i den stora 

 hercyniska skogen kring Donaus källor i Sydtyskland. Caesar om- 

 talar, att renar funnos på hans tid i de tyska skogarne. Vid Passau 

 vid Donau har man funnit lämningar efter ett tjugotal renar. Och 

 från äldre tider har man som bekant påvisat massor af renlämningar 

 i Schweiz, Syd-Frankrike o. s. v. Det är sannolikt, att den grekiska 

 legenden innebär, att grekerna hade hört från nordsidan af Alperna 

 troligen på de handelsvägar, längs hvilka bernsten och pälsverk 

 fördes ned till dem, att det fanns ett märkligt slag af hjortar, hos 

 hvilket äfven hindarne voro försedda med horn, nämligen renarne. 



Litet om mullvads-syrsan (Gryllotalpa vulgaris). 



Uti trädgården till ett i Halmstads närhet beläget sjukhem, 

 Nissabo kalladt, förekommer rätt allmänt mullvadssyrsan. Vid ge- 

 nomgräfning där förliden höst af ett med morrötter beväxt träd- 

 gårdsland, befunnos åtskilliga morötter gnagda af någon insekt till 

 den grad, att blott hälften af dem återstod. Huruvida detta skett 

 af mullvadssyrsan, af ollonborrlarver eller af sniglar, hvilka senare 

 anträffades sittande å en del morötter, kunde ej med säkerhet 

 utrönas. 



Att mullvadssyrsan föröfvat ofoget kunde betviflas, då faunis- 

 terna förklara henne oskyldig i den vägen. 



1 sitt arbete nyttiga och skadliga insekterna af år 1867 utaf 

 lektor A. E. Holmgren säger denne om mullvadssyrsan: »Man är 

 icke fullt förvissad om, af hvilka födoämnen mullvadssyrsan för- 

 nämligast betjänar sig. Mången påstår till och med, att hon i lik- 

 het med mullvaden icke skulle förtära växtämnen, och säkert är, 

 att hon ifrigt förföljer och till sin föda begagnar insektlarver, 

 maskar o. d.» 



I det af Anton Stuxberg och Hugo Geber år 1902 redigerade 

 arbetet Djurvärlden säges å sid. 461 om mullvadssyrsans födoämnen, 



