OM SYMBIOS 153 



buds. Genom denna passiva förflyttning lider hon nämligen 

 aldrig brist pa friskt, syrsatt vatten och näringsämnen. De 

 båda bolagsmännen äro nämligen väldiga rofdjur hvilka till- 

 sammans anställa en förödande jakt efter maskar af olika slag, 

 små kräftdjur och annat matnyttigt, och fångsten dela de i 

 broderlig sämja. 



Angripes kräftan under dessa jaktfärder, drager hon sig 

 tillbaka inom det anekterade skalet, och fienden förmärker 

 intet annat än den fruktansvärda hafsblomman med dess ut- 

 sträckta, brännande tentakler, hvilken alltid troget står på 

 vakt. Förbindelsen mellan dessa båda djur är så intim, att 

 om den ene bolagsmannen, eremitkräftan, skulle gå under, den 

 andra, aktinien, ovillkorligen äfven måste offra åt förgängelsen, 



såvida ej slumpen fogar, att en ny eremitkräfta infinner 

 sig, och intager den dödes plats. 



Vid den zoologiska stationen i Neapel har man ingående 

 studerat denna symbios och därvid vunnit öfverraskande in- 

 teressanta resultat, hvilka på ett eminent sätt ådagalägga, i 

 huru hög grad de båda bolagsmännen under tidernas lopp 

 blifvit beroende af hvarandra. Man företog sig vid uppre- 

 pade tillfällen att aflägsna eremitkräftan från snäckskalet och 

 att väl tilltäppa dettas öppning. Då fann man, att hon, sedan 

 hon förgäfves försökt vinna skydd i sin gamla bostad, på 

 hvilken hafsblomman fortfarande tronar, trefvade sig omkring 

 för att finna något nytt, lämpligt snäckskal bland dem som 

 man nedlagt i akvariet, för att däri inskjuta sin ömtåliga, lätt 

 angripbara bakre kroppsdel. Väl installerad, finner hon snart, 

 att bolagsmannen är borta. Då söker hon upp sin gamle vän, 

 berör henne med sina fötter liksom för att lösgöra henne från 

 det gamla skalet och slutar ej förr, än hafsblomman rör på 

 sig och förflyttar sig öfver på den nya bostaden. Ja, man 

 har till och med iakttagit, att, om denna bostad misshagar 

 hafsblomman, eremitkräftan uppsöker en annan mer passande, 

 pa hvilken sedan kamraten tager plats. 



Ingenting kan väl på ett mer öfvertygande sätt visa, att dessa 

 två till yttre och inre organisation så vidt skilda varelser hafva 



