Till våra planscher. 



o af svart stork (Ciconia nigra). Denna 

 | vackra bild, som återgifves efter en fotografi, 

 som ställts till tidskriftens förfogande af Jäg- 

 mästaren Edv. Wibeck, är ett vemodsfullt na- 

 turminnesmärke. Det torde väl nämligen ty- 

 ivärr vara det sista boet af svart stork i vårt 

 land. Vi skulle med glädje erfara, om vi misstagit oss häri, 

 men sannolikt är det nog ej så väl. Detta bo användes af 

 storkparet senast 1909, men en olycka synes då ha drabbat 

 äggen, som träffades sönderslagna vid trädets fot. 1908 var 

 boet obegagnadt, men förut hade det användts tre år i rad och 

 under de föregående åren ungefär hvartannat år. 



Den svarta storken är som bekant fridlyst, men det är ej 

 nog med att fåglarna ej skjutas och deras ägg och ungar ej bort- 

 tagas. En dylik fågel kräfver för sin trefnad, att omgifningarne 

 äro ostörda af människor, 1 och det är ondt om sådana platser 

 nu i vårt land. På 1850-talet häckade den ännu på spridda 

 ställen i stora skogar från Småland till Gestrikland, men nu 

 är »odensvalan» snart lika mycket en saga som den gudom, 

 hvilken den fordom ansågs tillhöra. 



Från Zambesiflodens strand. 



En af våra korrespondenter tandläkaren Härd af Seger- 

 stad har benäget öfverlämnat denna intressanta bild, som visar 

 en ung flodhäst, som tydligen afskurits från sin väg ut i det 

 djupa vattnet och ådagalägger sitt misshag däröfver. Till vän- 

 ster synes vattenstänk, som kastas mot honom. Det torde vara 

 sällsynt, att en flodhäst vid dagsljus öfverraskas på detta sätt. 



1 I detta fall ha åtgärder vidtagits. 



