I 86 SMÄRRE MEDDELANDEN 



som är god skytt, kastade sig upp på sin cykel för att hämta sitt 

 remingtongevär i det i km. aflägsna hemmet (Smiss gård). Vid 

 återkomsten smög han sig ned på stranden och sköt på c:a 130 

 meters afstånd samt träffade — af en slump naturligtvis — just 

 hufvudet af fågeln, som sålunda var ganska nära att gå fri. — Då 

 ingen utsikt förefanns, att fågeln skulle på allvar slå sig ned i 

 Grötlingbo, var genom fågelns bortskjutande kanske ingen skada 

 skedd. Det egendomliga är emellertid, att en i närheten bosatt 

 stenhuggare, som plägar ha sitt arbete nära Gansviken, vid erhållen 

 kännedom om händelsen yttrade, att den fågeln kunde han skjutit 

 i fjol, emedan den äfven då uppehållit sig i viken. Han lär äfven 

 ha igenkänt fågeln på en afbildning, som konsul Cramér i Rone- 

 hamn visat honom. Skada blott, att detta, om jag fattade saken 

 rätt, skedde sedan fågeln var skjuten. 



En tidningsnotis här, enligt hvilken en annan större fågel, som 

 liknade en pelekan, skulle vara sedd i år i samma vik, är däremot 

 oriktig. 



Flamingon befinner sig nu uppstoppad i Visby läroverks museum. 



Visby d. 27 juli 19 10 



K. Johansson. 



Steglitsorna i Australien. 



På 1880 talet infördes nämnda fågelart till Australien och man 

 väntade sig mycket nöje af »guldfinken» (goldfinch), som steglitsan 

 heter på engelska. År 1888 sköt en gosse en dylik fågel af miss- 

 tag och detta ansågs som en oerhördt skamlig handling, som skarpt 

 fördömdes. 



Tiden gick och steglitsorna förökades i hög grad. Det dröjde 

 ej länge, förr än de blefvo skadedjur, som med sina hvassa näbbar 

 anföllo och sönderhackade odlade frukter. Det uppgifves t. o. m. 1 1 

 de anställa förhärjningar i hvetefälten. Det är så långt ifrån, att 

 de åtnjuta välvilja och skydd numera, att man t. o. m. sett sig nöd- 

 sakad utfästa 6 sh. (45 öre) skottpengar pr styck. 



Så kan det gå med missriktade acklimatiseringsförsök. 



Ornitologiska meddelanden från Halmstadstrakten. 



Den milda och snöfattiga vintern 1909 — 1910 hade till följd 

 icke allenast att en del för kölden och snön mera ömtåliga stann- 

 fåglar kunde godt hålla sig uppe utan äfven att vissa flyttfåglar 

 också funno sig kunna kvarstanna inom landet. 



Gräsänderna, som vintern förut starkt decimerades genom hafs- 

 vikarnes och sjöarnes långvariga isbeläggning, tvingande dem att 

 söka sin föda i vattenfyllda diken och i smärre vattensamlingar, 

 där de dels skötos af tjufskyttar dels omkommo af svält, kunde un- 

 der förlidne vinter bärga sig undan hungerns besvärligheter, då så- 

 väl hafvet som en del insjöar saknade isbeläggning. 



Tofslärkan, som för ej så länge sedan invandrat till Halland 

 söderifrån och därför mycket besväras af de snörika vintrarne, 



