OM HVAI.ARNKS HAkSJ AMNING 8 I 



frågor, som äga ej ringa intresse, iiiimligcii orsaken till urliva- 

 larnes plötsliga uppstående och hastiga utveckling under eocen- 

 tiden och deras därpå följande lika plötsliga försvinnande och 

 utdöende, under det att så att säga sidoskott från dem kvar- 

 lefde och utvecklades i skilda riktningar. Med afseende på 

 det första af dessa spörsmål har dan engelske paleontologen 

 Dr. Andrews säkerligen med full rätt påpekat den synnerligen 

 viktiga omständigheten, att med utgången af den mesozoiska 

 tidsåldern och före inbrottet af eocentiden den talrika mäng- 

 den af allehanda stora marina reptilier {khtliyosaiirier, Hesio- 

 saiirier, Mosasaiirier o. s. v.), som under sekundärtiden svär- 

 made i hafven, utdött, ehuru man ej känner anledningarna 

 därtill. Det eocena hafvet beboddes alltså egentligen ej af några 

 andra ryggradsdjur än fiskar samt några enstaka Rhynchoce- 

 phala ödleformer. Till följd häraf är det klart, att, om något 

 slag af landtdäggdjur skulle kunna tillpassa sig för lefnad i 

 vattnet, så skulle där yppa sig utomordentligt gynnsamma ut- 

 vecklingsmöjligheter ej blott till följd af den relativa frihet från 

 mäktiga och farliga fiender och konkurrenter, som hafskräl- 

 djurens utdöende medfört, utan äfven genom den rikliga till- 

 gången på föda i form af fiskar och lägre djur, som där erbjöd 

 sig likt ett dukadt bord. Det är också tydligt, att denna nä- 

 ringstillgång skulle utöfva dragningskraft på de primitiva rof- 

 djur af creodonternas grupp, som sökte sin föda kring strän- 

 derna. De sträfvade helt naturligt att blifva delaktiga af vatt- 

 nets rikedomar, antagligen först i sumpmarker och grundt vat- 

 ten kring flodmynningar och liknande ställen. Men i den mån, 

 som deras tillpassning till lifvet i vattnet blef fullständigare 

 och bättre på det sätt, som ofvan skildrats, kunde de sträcka 

 sina ströftåg allt längre ut mot hafsvidderna. Vattnet blef 

 så småningom allt mera fullständigt deras nya hemvist, och 

 slutligen blefvo de alldeles oberoende af den jord, där deras 

 förfäder fostrats, ja, den blef dem till och med främmande och 

 farlig, så att de måste undvika hvarje" beröring med den. 



Orsaken återigen till att urhvalarne, zeuglodonterna, lika 

 hastigt utdogo, som de uppstått, torde ligga i deras bristande 



Fauna och Flora. 1911. Haft. 2. g 



