So FAUNA OGH FLORA 



skäl bortreducerats (såsom bl. a. just hos tandhvalarne). Men 

 hos rofdjur så väl som hos klöfdjur m. fl. äro de till finnandes. 

 Genom den yttre retning, för hvilken gomvecken genom detta 

 slags näringsupptagande utsattes, eggades de till ytterligare 

 tillväxt, och differentierades vidare genom naturligt urval. Se- 

 dan de väl utvecklats så långt, att de kunde fungera såsom 

 silapparat, d. v. s. hunnit bli barder, fingo djuren med deras 

 hjälp en så riklig tillgång på näring af ifrågavarande slag, att 

 deras tillväxt i hög grad befordrades. Den kunde också till 

 följd däraf, att vattnet är ett bärande element, som ej lägger 

 hinder i vägen för kroppsviktens ökande, fortsätta därhän, att 

 bardhvalarne nådde den jättestorlek de nu ha och som vida 

 öfvergår alla landtdjurs. 



Redan under miocentiden funnos otvetydiga bardhvalar. 

 Alltså medan hufvudmassan af tandhvalar ännu kvarstod på 

 Squalodontidstadiet eller blott jämförelsevis litet differentierat 

 sig från detta stadium, hade bardhvalarnes organisationstyp 

 hunnit att utvecklas till ungefär hvad den ännu i dag är, ehuru 

 ej fullt så specialiserad. Detta faktum ådagalägger, att bard- 

 hvalarne ej kunna härledas från Squalodontiderna, och det- 

 samma framgår tillika däraf, att de senare äro i flera afseenden 

 mera ombildade och från den centrala däggdjurstypen mera af- 

 vikande än bardhvalarne äro, t. ex. med afseende på näsbenens 

 utveckling o. s. v. Ser man på det väl bevarade kraniet af en 

 miocen bardhval från Argentina, Cetothernim moreni Lydekker, 

 skall man finna, att näsbenen hos detta ha en afsevärd längd 

 och utgöra omkring \'8 af hela kraniets längd. De äro sålunda 

 längre än hos nutida bardhvalar och erinra till sin skapnad 

 ganska mycket om zeuglodonternas näsben, liksom ock hela 

 kraniet i sin platta, långsträckta form, pannbenens utsträckning 

 m. m. påminner om motsvarande hos sistnämnda urhvalar. 

 Allt detta sammantaget styrker den förut uttalade hypotesen 

 om bardhvalarnes härledande från former, som tillika med zeug- 

 lodonterna och delvis parallellt med dem framgingo från creo- 

 donterna. 



Det återstår nu endast att i största korthet vidröra tvenne 



