44 



FAUNA OCH FLORA 



andas, och med anledning häraf är det en allmän regel, att hos 

 dylika näsborrarne förflyttas till nosens öfversida. Man fmner 

 exempel härpå redan bland reptilierna hos vattenormar, kro- 

 kodiler o. s. v. Hos hvalarne har detta gått än längre. Näs- 

 borrarne ha flyttats uppåt och bakåt, så att de förefalla ligga 

 midt på hufvudet. Detta medför naturligtvis en förkortning 

 af näsbenen, som kan ske desto bättre, som luktsinnet till 

 följd af lefnadssättet upphört att ha någon särdeles betydelse. 

 I samband härmed har en förskjutning af andra ben försiggått 

 såsom närmare framgår af en direkt jämförelse. För fångsten 



Skalle af hval (tandhval) sedd uppifrån. 



af bytet och näringsupptagandet i vattnet har ansiktsdelen 

 eller kraniets nosparti i hög grad förlängts i förhållande till 

 hjärnskålen. Käkpartiets byggnad och beväpning är visser- 

 ligen helt olika hos olika hvalar, såsom redan omtalats, bero- 

 ende på af hvad slags byte de lefva. Men den omnämnda 

 förlängningen gör sig alltid märkbar. För att kraniets förbin- 

 delse med den sålunda förlängda nosdelen skall erhålla till- 

 räcklig fasthet ha öfverkäksbenen förlängts äfven bakåt och 

 utbreda sig där, så att de täcka den största delen af pann- 

 benen. Hos en del arter tandhvalar, hos hvilka den elastiska 

 kudde af fettväfnad på nospartiet, som utgör ett slags väg- 

 brytare vid deras häftiga sim- och dykrörelser, utvecklat sig 

 till ovanlig storlek, höja sig öfverkäksbenen baktill och äfven 



