OM HVAI. ARNES HÄRS rAMNlNt; 39 



Grönlandshvaleii är rent arktisk till sin förekomst. 



I de tempererade delarne af Atlanten lefver nordkaparen 

 {Balcena glacialis) eller som den också kallas biscaya-hvalen efter 

 dess forna talrika förekomst i Biscayabukten. Den var mycket 

 tidigt där föremål för fångst af baskerna och sedan af allt flera 

 folk, som förföljde den undan för undan allt längre mot norden 

 öfver hela dess utbredningsområde och detta med sådan in- 

 tensitet, att man hade alla skäl att tro den vara fullständigt 

 utrotad vid 1800-talets början. Då på grund af trytande jakt- 

 föremål denna gren af hvalfångsten upphörde, fanns dock en 

 mycket fåtalig stam kvar, som något ökats, så att man i 

 slutet af förra århundradet åter började få se nordkapare i 

 Nordatlanten. Med den tekniska fulländning, som hvalfång- 



Blåhval. 



sten nu fått, är det dock föga hopp, att nordkaparens historia 

 skall bli särdeles lång, ty äfven den har dyrbara barder för- 

 utom späckets värde. Nordkaparen är helsvart och har pro- 

 portionsvis mindre hufvud än grönlandshvalen, det är nämli- 

 ligen blott 25—28 procent af kroppslängden, som är 14—17 m. 

 Mycket närbesläktade former finnas i södra Atlanten och i 

 hafvet kring Japan. 



Neobalcena marginata har man kallat en liten bardhval, 

 som blott är omkring 6 m. lång och är hemma i södra Stilla 

 oceanen. Den bildar en öfvergång mellan räthvalar och fen- 

 hvalar, ty den saknar strupfåror som de förra men har en liten 

 ryggfena som de senare. Denna hval säges vara en ovanligt 

 god dykare, och den har ett större antal refben (17 par) än 

 någon annan hval. Refbenen äro också jämförelsevis grofva 

 men löst fästa. 



Bland fenhvalarne fmnes äfven i nutiden ett större antal 

 former än bland räthvalarne. I norra Atlanten finnas ej 



