126 FAUXA OCH FLORA 



mosinrödt band öfver örontrakten. Längre in skymta andra 

 fåglar, som jag just skulle gå för att taga i närmare beskå- 

 dande, då en turturdufva med svart halsband (Turtiir semitor- 

 qiiatiis kommer flygande och slår till i ett träd vid vägen, där 

 den blir skjuten. En liten törnskata (Dryoscopiis ciibla), ofvan 

 svart och under hvit samt med de särdeles yfviga gumpfjädrarna 

 likaledes hvita, blir nästa byte. I snåren visar sig ett par 

 svarta och gula Reichenows väfvare (Ploceus reichenowi . Ha- 

 nen, som har panna och hjässa gula, lyckas jag komma åt, 

 men den ofvan helsvarta honan räddade sig i de ogenomträng- 

 liga snåren. I snåren höres ofta ett smattrande kvitter, och 

 en grå fågel visar sig ett litet tag för att åter dyka ned i 

 vegetationen. Det är representanter af det artrika släktet 

 Cisticola, som till och med här är företrädt af flera olika for- 

 mer. Denna gång får jag en af de större arterna (C. robusta) 

 med klarbrunt hufvud och ryggen strimmig i Ijusgrått och 

 svart. Från skogskanten ljuder nu fylliga flöjttoner. De komma 

 från den stora svarta och hvita orgeltörnskatan (Laniarius 

 cethiopiciis . Så vandra vi af och an utan att få se eller höra 

 något, men efter en stund, när vi lyssna, nås våra öron af en 

 tvådelad hvisslande lockton. Den kommer från ett högt, aflöf- 

 vadt träd, och där på en af toppgrenarna sitter en liten fågel, 

 som jag ej kan känna igen på afstånd. Jag skjuter emeller- 

 tid, fågeln faller, och Kongoni bär fram till mig en smaragd- 

 gök {Metallococcyx smaragdineus), en af Afrikas vackraste fåglar. 

 Den gör i sanning skäl för namnet, ty hufvudet och hela öfver- 

 sidan äro glänsande smaragdgröna och undersidan guldgul. 

 Näbben och ögonkanterna äro ljusgröna, gapet svartbrunt och 

 fötterna ljusblå. Detta var ett glädjande förvärf, desto mer 

 som denna fågel ännu för få år sedan ansågs mycket rar. En 

 liten stund senare, sade Kongoni »cow». Han menade emel- 

 lertid därmed ej någon ko, det visste jag förut, och det var 

 denna gång desto klarare, som han pekade uppåt ett träd, 

 utan det var hans beteckning för hondjur i allmänhet. Jag 

 sköt den lilla fågel, som han pekade på, och när den fallit, fann 

 jag, att det verkligen var en hona, men ej till smaragdgöken. 



