34 



FAUNA OCH FLORA 



men dessutom finnas rudiment af tänder i större eller mindre 

 antal. De nu lefvande formerna fördelas på 4 släkten med ett 

 fåtal säkra arter, men då de flesta äro mycket sällsynta och 

 ej så väl kända, har man ofta tilldelat de vid olika tillfällen 

 gjorda fynden olika namn i tro, att nya okända former före- 

 lågo. Den vanligaste är den atlantiska näbbhvalen, fångst- 

 männens »bottlenose», {Hyperoodon rosträtas), som är före- 

 mål för en betydande fångst i norra Atlanten. Undantagsvis 

 kommer den t. o. m. in i Östersjön, hvarest två exemplar 

 strandade vid Furusund 1879. Deras vanliga längd är om- 

 kring 7 — 10 m. Som unga äro de svarta, men ljusna med 

 åren till blygrått och gulhvitt. Den gamla näbbhvalhanens 

 kranium företer en viss likhet med kaskelotens, då det har 



Sowerby's hval. 



höga benkammar bildade af öfverkäksbenen baktill. Framför 

 dessa ligger ock som hos kaskeloten en reservoir med sper- 

 maceti, som ökas med åren och är störst hos gamla hanar. 

 Detta släkte har de båda tänderna i spetsen af underkäken 

 snedt framåt riktade. Näbbhvalarne lefva i små hjordar, som 

 hålla väl tillsammans, så att de sällan öfvergifva en harpunerad 

 kamrat, förr än han utandats sin sista suck. De äro utom- 

 ordentliga dykare och gå ned till afsevärdt djup samt kunna 

 stanna under vattnet i ända till 2 timmar. Det förefaller all- 

 deles gåtfullt, huru ett luftandande djur skall kunna hålla sig 

 under vattnet så länge. 



Vid Nya Zeeland har anträffats en stor, nästan helsvart 

 näbbhval, som kallats Berardius. Det uppgifves om denna, 

 att den skulle ha sina tänder, två på hvardera sidan nära 

 underkäkens spets, rörliga, så att de skulle kunna framskjutas 

 ur tandköttet, när de behöfde användas, vid bläckfiskfångst 



