OM HVAI.ARNKS HÄKSTAMNINf; T^;^ 



djurs föda utgöres uteslutande af bläckfiskar, som de antag- 

 ligen fånga på ganska stort djup. De kunna i öfverensstäm- 

 melse härmed uppehålla sig länge under vattnet från 50 till 

 75 minuter. Med sin jämförelsevis smala, tandbesatta underkäk 

 kunna de med stor skicklighet fånga massor af bläckfiskar, 

 hvilkas nedsväljande underlättas därigenom, att strupen är 

 försedd med tvenne fåror eller veck, som göra den mera ut- 

 vidgningsbar. Fursten af Monaco hade under en af sina un- 

 dersökningsexpeditioner tillfälle att åskåda harpunerandet af en 

 kaskelot och märkte då, huru denne under dödskampen gaf 

 upp en del af sitt maginnehåll, som utgjordes af massor af 

 bläckfiskar. Fursten lät utsätta en båt, som lyckades upp- 



Näbbhval. 



samla en del häraf, innan det sjönk, och vid närmare under- 

 sökning dels af detta material, dels af den till 100 kilo upp- 

 gående återstoden i magen träffades flera intressanta och till 

 och med för vetenskapen nya bläckfiskformer. Några af dessa 

 voro af rätt betydande storlek, och kaskelotens läppar buro 

 djupa märken efter dessas sugskålar. 



Närmaste släktinge till den stora kaskeloten är släktet 

 Kogia möjligen med tre arter, som blott nå en längd af 3 till 

 4 meter. I olikhet med kaskeloten ha /Co^/a-arterna en välut- 

 bildad ryggfena och likna häri liksom i flera andra hänseenden 

 mera delfinerna än sin stora släktinge. Hos en af Kogia- 

 formerna har träffats två tänder äfven i öfverkäken, men ovisst 

 är, om detta skall betraktas som normalt. 



Näbbhvalame, hvilkas namn härleder sig från nospartiets 

 starka afsmalning jämfördt med skallen i öfrigt, ha tandupp- 

 sättningen reducerad till 1 eller 2 fungerande par i underkäken, 



Fauna och Flora 1911. Haft. 1. 3 



