OM HVALARXES HÄRSIAMNINC 



31 



utveckling. Stöttanden är vriden åt vänster, äfven om det är 

 den högra, som är utvecklad. Narhvalarne äro gråskäckiga 

 och omkring 4 m. långa. Narhvalens lefnadssätt är föga kändt, 

 då den håller sig uppe bland den eviga polarisen. Man vet ej 

 ens, hur den använder sin stöttand, som kan bli öfver 2 m. 

 lång. Många hypoteser härom ha framkastats, såsom att den 

 därmed skulle stöta hål i isen, eller på den spetsa sitt byte, 

 för att blott omnämna de minst äfventyrliga. Sannolikast är 

 dock, att den hufvudsakligen är ett vapen vid hanarnes in- 

 bördes strider, alldenstund blott de och ej honorna äro för- 

 sedda därmed och den sålunda är en sekundär könskaraktär. 



strandad kaskelot. 



Man kan ju på sätt och vis jämföra narhvalarnes betar med 

 hjortarnes horn. Många fabler ha knutits vid narhvalständerna, 

 såsom t. ex. om »hafsenhörningar» och andra vidunder. Förr 

 i tiden, då endast få narhvalständer kunde komma i handeln, 

 betraktades de såsom oerhörda dyrbarheter och betalades med 

 fabelaktiga summor. Smärre stycken af sådana tänder an- 

 vändes nämligen såsom lyckobringande medel och t. o. m. 

 som medicin. 



Genom sin svaga tandbeväpning bilda dessa hvalar på 

 sätt och vis biologiskt ett slags öfvergång till de bläckfisk- 

 ätande hvalarne, som dock utgöra en särskild familj. Denna 

 omfattar ej så många arter som delfinerna men kan dock 

 framvisa flera olika typer, som naturligt fördela sig i två 



