2 8 FAUNA OCH FLORA 



skildt äro benägna att anfalla den försvarslösa bardhvalen 

 framifrån, bita i dess läppar och söka slita ut dess tunga. 

 Späckhuggaren igenkännes lätt på sina breda, rundade bröst- 

 fenor och framförallt på den höga ryggfenan, som ofta ses 

 sticka upp öfver vattenytan. Den är längst hos hanarne och 

 kan hos dem bli mer än meterhög. Tänderna äro jämförelse- 

 vis få, 10 — 13 i hvarje käkhalfva, men stora och kraftiga med 

 tillplattad rot. Till färgen äro späckhuggarne ofvan svarta, 

 under hvita med karakteristiska hvita fläckar på sidorna. 

 Denna teckning är något varierande, hvilket har gifvit upphof 

 till uppställandet af flera arter, men några bindande bevis ha 

 ej förebragts för att det skulle vara mer än en art, som be- 



Halfspäckhuggare. 



bor hafven från arktiska till antarktiska trakter och äfven före- 

 kommer vid våra kuster, t. o. m. tillfälligtvis i Östersjön. Det 

 är ju uppenbart, att om ett djur med sådana vanor som 

 späckhuggaren skall ha uppstått en hel mängd utsmyckade 

 sägner om hafsvidunder o. s. v., men man vet ej af, att späck- 

 huggare vid något tillfälle skulle ha förgripit sig på båtar 

 eller fartyg. 



Halfspäckhuggaren {Pseiidorca crassidens) beskrefs först 

 såsom fossil i England, men har sedan anträffats lefvande så- 

 väl i Nordsjön som annorstädes. Den har äfven strandat 

 vid svenska västkusten. Den är så godt som helsvart och 

 omkring 5 m. lång; rygg- och bröstfenor äro mindre än hos 

 späckhuggaren och tänderna ha cylindriska rötter.^ 



^ Dvärgspäckhuggaren (Orcella) är en liten, något öfver 2 m. läng delfin- 

 forni, som är hemma i Iravaddy och äfven vid indiska kusten. Den har flera 

 tänder och liten, skärformig ryggfena samt är skifferfärgad. 



