OM HVALARNF.S HÄRSTAMNINn 27 



Färöariie är grindlivalen af ekonomisk betydelse. Om en flock 

 af dylika djur, som där kallas »grind», iakttages tämligen nära 

 •land, skyndar man sig genast att omgifva den på utsidan 

 med en rad båtar och söker med stenkastning och rop drifva 

 den mot land. När man fått hvalarne intill land på passande 

 plats, helst vid en grund bukt, börjar harpuneringen och 

 slutar vanligen så, att de sårade och skrämda hvalarne alla 

 rusa mot land och stranda där. Färöborna äta köttet och 

 tillgodogöra sig så godt som hela djuret. De äro eller voro 

 åtminstone förr så begifna på denna fångst, att det berättas 

 att en söndag, då prästen stod på predikstolen, bud om en 

 »grind» kom, och i ett nu var hela församlingen nere vid bå- 

 tarne och kyrkan tom. 



Späckhuggare. 



De största tandhvalarne af delfmgruppen äro späckhug- 

 garne (Orchms orcaj. De äro stora och starka djur, som 

 uppnå en längd af inemot 9 meter, men de äro tillika glupska 

 rofdjur och de enda delfindjur, som anfalla större och äfven 

 varmblodiga djur. Det finnes en ofta citerad uppgift af Esch- 

 RiCHT, att i magen på en späckhuggare anträffats ej mindre 

 än 13 tumlare och 15 själhundar. De senare årens antarktiska 

 expeditioner ha vid upprepade tillfällen iakttagit, huru späck- 

 huggarne förföljt själhundar och äfven anträffat dylika, som 

 undsluppit sin fruktansvärde fiendes käftar, men hvilkas gräsligt 

 sargade kropp bar vittne om dennes tänder. Man har äfven vid 

 upprepade tillfällen sett flockar af späckhuggare anfalla stora 

 bardhvalar, som de slutligen öfvermannat och sönderslitit. 

 Flera iakttagare ha härvid framhållit, att späckhuggarne sär- 



