2 00 FAUNA OCH FLORA 



L.). Att ej någon förväxling med P. major ju v., som lätt kan ske, 

 förelåg, är faktum. 



Då jag vid samma tillfälle och tillsammans med den skjutna 

 såg flera hackspettar — först af mig ansedda för P. major — är 

 det troligt, att dessa äfvenledes voro »P. medius-individer». Senare 

 har jag ej kunnat påträffa denna hackspettart i trakten, hvadan man 

 väl får antaga, att det endast var nägra på ströftåg stadda mel- 

 lanspettar. 



Kalmar i juli 191 1. Eric Rydbeck. 



Törnskatans tilltagsenhet. 



Ett par uppgifter i en engelsk tidskrift denna sommar ådaga- 

 lägga, att törnskatan understundom kan vara lika rofgirig som en 

 vartagel. Den ena af de åsyftade uppgifterna maler, att en törn- 

 skata öfverraskade en hussvala, som satt vid en liten vattenpöl, dö- 

 dade den och flög bort med den. Den andra berättelsen handlar 

 om en törnskata, som dödat nykläckta rapphönsungar i en park. 



En insektätande huggorm. 



Det synes egendomligt, att en huggorm, hvars giftapparat är 

 lämpad till att förlama och döda högre djur, som kunna tjäna or- 

 men till föda, skulle nöja sig med att förtära blott insekter. Dock 

 har nyligen professor Mehely beskrifvit en huggorm från Bosnien 

 och Herzegovina, som fått namnet Vipera viacrops och som lär ha 

 dylika vanor. Den är nära besläktad med den österrikiska Vipera 

 ursifiii, som ej är mycket skild från vår huggorm. Den nya arten 

 blir omkring 45 cm. lång. Den tyckes, för så vidt man genom 

 undersökning af maginnehåll af ett stort antal exemplar och exkre- 

 menter kunnat finna, lefva så godt som uteslutande af gräshoppor. 

 Dessa undersökningar ha utförts vid olika tillfällen af flera personer, 

 och en af dessa, grefve Tomasini, säger, att om det ej vore fråga 

 om en orm med giftapparat, skulle han obetingadt förorda dess 

 skyddande såsom ett nyttigt djur, som är särdeles framstående som 

 utrotare af skadliga insekter. Men äfven tillvaron af giftapparaten 

 tyckes ej tala mot denna huggorms skyddande, ty den är särdeles 

 godsint. Om den retas, hväser den visserligen och till och med 

 låtsar hugga, men den håller munnen sluten, och endast i yttersta 

 nödfall, då den svårt misshandlas, brukar den sina tänder. Äfven 

 den typiska Vipera ursinii, som lefver af ödlor och möss, tyckes 

 vara mera saktmodig till lynnet än vår huggorm. 



