SVKNSKA F()RSKNI.\(;SKi;SANM)K INDKK AI.DRK IIDER 21 T 



suck mot försynen, att allt gått lycklii;t, da man hör, att ett at 

 de ötViga fartygen kantrade i själfxa iiamnen och att på deras 

 eget skepp elden två gånger hade kommit lös i ett hareni, som 

 skulle forslas öfver till Arabien. Då detta skedde för andra 

 gången, skickade kaptenen in en underhuggare med en stor 

 karbas, och det blef ett förskräckligt hallo. Men sedan hörde 

 man ej på 24 timmar ett knyst från kvinnoburen, hvarifrån 

 man annars dagen om underhölls med högljudt gräl och oljud. 



Man hade fruktat för befolkningen i Dsijdda, men allt gick 

 här väl. Rekommendationsbref från Konstantinopel göra myn- 

 digheterna beredvilliga, och tack vare sina arabiska dräkter 

 och förvärfvade vana med österländska förhållanden, gick man 

 obehindradt öfverallt på gatorna. Dock varnades man för att 

 komma i närheten af porten, som vette mot Mekka. Upptäckte 

 pöbeln européer där, svarade man ej för följderna. Forskål 

 botaniserar och samlar flitigt med fisk och andra djur, men länge 

 fick man ej stanna här; det slutliga målet, Jemen, låg nu nära 

 och lockade ifrigt våra resenärer. Med en ny skeppare seglade 

 man vidare till nordligaste viktiga hamnstaden därstädes, Loheia, 

 dit man ankom den 29 dec. 1762, och var man sålunda nu 

 ändtligen efter två års resa framme vid målet, Arabia felix. 



Ståthållaren i Loheia var en frigifven svart slaf, duktig 

 och bildad och stor vän af européer. I honom fick expeditio- 

 nen en mäktig gynnare, och allt artade sig nu förträffligt. Man 

 lefver i god sämja med alla; särskildt v. Cramer var mycket 

 anlitad, men då han en dag kallades att bota en hög herres 

 älsklingshäst, såg det vanskligt ut. Lyckligtvis hade betjänten 

 Berggren en gäng i tiden varit anställd vid ett svenskt husar- 

 regemente och därför lärt sig sköta hästar. Han tog kuren om 

 hand och lyckades förträffligt, hvarför han fick stort anseende 

 som hästläkare och anlitades ofta äfven af ägarna själfva, med 

 hvad resultat omnämnes dock ej. Ståthållaren rådde dem att 

 lämna det obekväma fartyget och fortsätta landvägen, hvilket 

 naturligtvis äfven bäst öfverensstämde med deras egna önskemål, 

 då en sjöresa ej gaf mycket för vetenskapen, men de hade ansett 

 en sådan färd allt för riskabel. Det visade sig dock, att deras 



