SVENSKA Ft)RSK.\I.\(;SkKSANI)l. I NI) K K AI. DKK IIUKK 21 5 



lika lugnt som i de (jfriga jenieiiska städerna. Men des?-a för- 

 hoppningar slogo alldeles fel. Den inställsaninie araben var 

 ingen vän att lita pa, och då han såg, att européerna ej helt ville 

 öfverlämna sig i hans våld, så att han skulle få fritt sko sig 

 på deras bekostnad, var det också slut med vänskapen. Trå- 

 kigheterna började redan andra dagen i tullen; det var 

 Forskåls samlingar, som blefvo närmaste orsaken härtill. Det 

 första godset var ett stort kärl med fiskar från Röda hafvet, 

 och då spriten var dålig, luktade det ej vidare godt. Forskål 

 bad därför, att kärlet ej skulle öppnas, hvilket antagligen väckte 

 deras misstro, att här fanns dyrbarheter, som man ville dölja. 

 Det öppnades därför ifrigt, innehållet omrördes, och då man 

 ingenting kostbart fann, slog man ut allt ihop på golfvet, upp- 

 fyllande hela tullhuset med en otäck stank. Det blef stor upp- 

 hetsning, och glåporden började hagla öfver frankerna, som 

 ville förpesta de rättrogna och dessutom till dem införa den 

 förbjudna spriten. En del halftorra sjödjur och musslor för- 

 bättrade ej situationen; tullnärerna kunna ej tänka sig, att folk 

 ville föra med sig sådant, utan vädrade dyrbarheter gömda i 

 dem. Trots ifriga protester från Forskåls sida undersöktes 

 de bräckliga föremålen mycket närgånget och många brötos 

 sönder. Ännu så länge förhöll sig ståthållaren, som var när- 

 varande vid förtullningen, neutral, men då en stor glasburk 

 med hemska ormar blef synlig, steg folkets ilska. Man började 

 skrika, att frankerna ville förgifta dem och att stadens välfärd 

 stode på spel. Ståthållaren ansåg då, att det var klokast för 

 honom att följa med strömmen och förordnade i uppbragt ton, 

 att de farliga människorna ej skulle få vistas i hans stad. Nu 

 var gärdet alldeles uppgifvet, tullhuset stängdes för dem; de 

 fingo ej ens sina bäddar och kökssaker, och i det hus, där de 

 tagit in, kastades allt hvad de där hade genom fönstret ut på 

 gatan. Till slut fingo de dock tag i en hygglig borgare, som 

 lofvade dem skydd, blott de kunde utverka kadins (domarens) 

 försäkran, att intet ondt skulle drabba honom härför. Detta 

 lyckades, och så var man åter inlogerad. Snart erhöllo de 

 också hjälp från en inflytelserik skottsk köpman, och genom 



