NÅGRA BILDER UR 1- AGKLI.IFVKI ]>.\ I.ANDKT VINTF.RTIDF.N (^5 



dem, måste mesen dock till sist ge vika, och den s(jm omedel- 

 bart kom upp på stolpen igen, det var allt väckan det. Icke 

 sällan fick man ock se koltrastarna vara uppe på stolpen och 

 hugga sig ett stycke talg eller fläsk. Annars tycktes potatisen 

 vara dessas mest omtyckta föda, men äfven det andra, som 

 fanns på karotten, strök också med. Ja till och med den 

 förutnämnda såsen och vällingen förtärdes af dem med god 

 smak. 



Dessa senare (koltrastarna) utgjorde ursprungligen en ta- 

 milj af hane, hona och en unghane, men tillökades efter hand 

 med ytterligare tvenne äldre fåglar, hane och hona. I förbi- 

 gående må anmärkas, att den sistnämnde hanens näbb var 

 pomeransröd, hvaremot familjefaderns» var citrongul och först 

 nu fram på vårsidan fått en mera rödaktig anstrykning. Ung- 

 hanen däremot hade liksom honorna helt mörk näbb, och en- 

 dast i svalget och munvikarna lyste den citrongula färgen 

 fram. 



Under de kallaste och snörikaste dagarna i början af detta 

 år voro alla dessa trastar till den grad matfriska och orädda, 

 att de tidigt om morgnarna och långt innan det blef dager 

 antingen lågo nere på snödrifvorna eller sutto på de nedersta 

 grankvistarna (granar finnas i mängd på angränsande tomt) 

 och väntade på att få »sin varma mat». Synnerligast den nämnda 

 unghanen blef slutligen så förtrolig och nästan halftam, att 

 man knappt hann vända ryggen till, innan han var nere på 

 karotten, och när denna fylldes på, var »svartsorken», som vi 

 kallade honom, vips nere på staketet och tittade efter livad 

 som vankades, och det var slutligen ej långt ifrån, att han 

 kommit fram och ätit ur hand på oss till och med. Numera 

 mot slutet af mars synas dessa fåglar endast sällan till, och 

 de hafva tydligen blifvit allt mer och mer skygga igen. 



Bofmkhonan var dock den fågel, som beredt oss det stör- 

 sta nöjet under vintern, framför allt genom sin tillgifvenhet 

 och sin graciösa hållning. Till en början var hon nog litet 

 rädd för mesarna och pilfmkarna, men så småningom tog hon 

 likväl mod till sig och kom, då hon lockades, ända fram till 



