94 



FAUNA OCH FLORA 



karott, som utsattes på marken och lämnades »till benäget 

 påseende». En dag gjordes äfven försök med paltbröd, men 

 detta konvenerade ej någon af herrskapet; endast såsen därtill 

 åts med begärlighet, dock först sedan den blifvit frusen, och 

 sammalunda förhöll det sig äfven med välling, när dylikt någon 

 gång serverades. Preparerade hafregryn, som några gånger 

 utlades på ett papper, spisades hufvudsakligen af koltrast- 

 honorna och möjligen af någon enda bland de öfriga fåglarna. 

 Annars försmåddes den utlagda maten näppeligen af någon 

 art, och när ben af kotletter och dylikt, där alltid något fläsk 

 eller kött brukar fmnas kvar, utkastades på marken, formligen 

 kifvades koltrastar, finkar och mesar därom. 



Talgmesarna höllo dock mest och helst till på ett större 

 talgstycke med kvarsittande hinnor (ibland ersatt af en fläsk- 

 sval), som uppspikades på en stolpe i staketet till en angrän- 

 sande villa, men äfven de andra mesarna höllo där gärna till 

 synnerligast under de kallaste vinterdagarna. Ständiga slags- 

 mål och strider utkämpades då såväl mellan talgmesarna in- 

 bördes som mellan dem och de andra arterna. Entitan och 

 den lilla svartmesen vågade naturligtvis blott sällan klyfva 

 näbb, men annorlunda förhöll det sig med blåmesarna. Åtmin- 

 stone en af dem (antagligen en hane) var så käck och modig, 

 att han körde bort alla de andra, till och med talgmesarna; 

 ja han tålde ej ens se dem sitta i de närmaste buskarna, innan 

 han som en pil var nere och leverade batalj med den ene efter 

 den andre och sen, efter väl förrättadt ärende, bums upp på 

 stolpen igen. Nötväckorna voro också flitiga besökare af 

 talgen, resp. fläsksvålen, och när de infunno sig på stolpen, 

 måste mesarna vanligen ge sig i väg, trots att icke mindre 

 än fyra stycken allt som oftast sutto eller hängde däruppe 

 på en gång. Visserligen försökte en dag en något öfvermodig 

 och stridslysten talgmes göra en nötväcka platsen stridig, men 

 detta skulle han aldrig hafva gjort, ty ögonblickligen flög hon 

 honom i lufven och oaktadt ett tappert motstånd af mesen, 

 därvid bägge två slutligen ramlade ner på marken nedanför 

 stolpen och det med sådan fart, att snön yrde högt upp öfver 



