Hutiaråttan. 



Af 

 L. G. Andersson. 



pi^^^PJ merika är gnagarnas förlofvade land; på dess 

 ?^o^|^ri stora, bördiga grässlätter ha dessa djur öfver- 

 O n o^flöd af näring, och de få där en storlek som 

 g^lgMj ingenstädes på annat håll. Vid den norra 

 WB^^^^^^j kontinentens vattendrag har det ännu ej lyc- 

 FrÉr""^T"^"""" ] il vinningslystnaden att utrota bäfvern — 

 på sina ställen finns det ännu starka stammar kvar af de väl- 

 diga massor, som för ej allt för länge sedan befolkade hela 

 Nordamerika — och i Sydamerika träffas på liknande lokaler 

 dennes ställföreträdare därstädes den betydligt mindre, utter- 

 stora smnpbäfvern, som vid Sydamerikas många floder och åar 

 för ett liknande lefnadssätt med sin beryktade namne i norr, 

 och liksom denne högt skattad som pälsdjur (pälsverket nu- 

 tria är sumpbäfverskinn). Vid samma floder träffas också den 

 största af alla gnagare, vattensvinet eller kapybaran, ett klum- 

 pigt, marsvinslikt djur, som blir stort som en ettårig gris. Ute 

 på de vida fälten åter lefver i norr bland andra den välbekanta 

 präriehunden i sina jordhålor, och på den södra kontinenten 

 föra marsvinen och den betydligt större viskatschan och pakan 

 ett med präriehundarna liknande lefnadssätt, under det att den 

 stora, men lättfotade maran från Patagonien och de små vackra 

 agutis eller guldhararna föra ett mer rörligt lif på grässlätterna 

 och i skogarna. Både i lefnadssätt och utseende påminna de 

 ej så litet om idisslare; i synnerhet agutis kunna sägas vara 

 Nya världens dvärgantiloper. 



