L. G. ANDERSSON: HUTIARATTAN 



2«1 



Äfven träden ha i Amerika sina stora gnagare. I båda 

 kontinenterna träffas flera arter piggsviii, som i motsats mot 

 den europeiska brodern ej hålla sig nere på marken, utan 

 krupit upp i trädkronorna, där de lefva sitt lif, klättrande om- 

 kring bland grenarna, och liknande Icfnadssätt föres äfven af 

 här afbildade form. Som bilden visar göra hutiardttorna, Ca- 

 proniys pilorideSy fullt skäl för benämningen ratt(jr, men det 

 är duktigt stora sådana. Kroppen kan bli öfver en half meter 



lång, men svansen når knappt tredjedelen däraf. Den är dock 

 betydligt kraftig och användes som stöd och balansering vid 

 klättringen, för hvilken äfven de starka klorna äro lämpade. 

 Färgen påminner mycket om en vanlig stor gråråtta; pälsen 

 är grof och användes ej som pälsverk, men köttet är godt, 

 och djuren jagas sedan gammalt ifrigt af infödingarna. Det 

 är ej dåliga stekar man får af dem, då de kunna väga in- 

 till 8 kg. 



I gamla skrifter omtalas hutiaråttan från de västindiska 

 öarna, hvarifrån den dock snart utrotats, med undantag af 

 Kuba, där den ännu påträffas, ehuru undanträngd till landets 



