40 FAUNA OCH FLORA 



har sedan besökt den flera gånger i februari och konstaterat, att 

 den finnes pä samma plats. Det är sålunda all anledning att an- 

 taga, att den skall stanna här vintern öfver. Sista gängen, innan 

 detta skrifves, som praktanden sågs nämligen den i i febr. syntes 

 den hälla sig i närheten af en och samma gräsandhona. Det är 

 möjligt, att de fästat sig vid hvarandra och komma att bilda hjonelag. 



Kand. Sten Bergman har benäget pä därom gjord framställ- 

 ning tagit de båda fotografier af denna praktand, som här åter- 

 gifvas. 



Om praktandens lefnadssätt i dess hemland känner man ännu 

 ej särdeles mycket. De resande naturforskare, som sett den, säga, 

 att den ej synes vara skygg och att den uppehåller sig i liknande 

 vatten som vår kricka. Praktandens hona har, såsom ju fallet är 

 bland änderna, en vida anspråkslösare dräkt, som i mycket hög 

 grad liknar snatterandhonans, under det att hanen mera skulle 

 kunna sägas likna en förstorad och i sin dräktsutbildning intensifi- 

 erad krickhane. 



Huru och pä hvilka vägar denna praktand förirrat sig hit ända 

 bort ifrån Östasien är ej godt att säga. Man kan blott konstatera 

 att några analoga fall inträffat förr. Bland de märkligaste af dessa 

 var t. ex. dä en mandarinand (Aix f:;akriciilata) i maj är 1894 sköts 

 i Lomsjön i Vilhelmina socken, Västerbotten. Denna lilla praktfulla 

 and tillhör också Östasiens fauna — från Sydöstsibirien till Japan 

 — och den har veterligen blott en gång till, nämligen 1901 vid 

 Leipzig, i vildt tillstånd träftats i Europa. Minst lika besynnerligt 

 var fyndet af den med lunnefåglarna besläktade stariken (F/ialrris 

 psittaciiliis) i Vättern nära Jönköping i dec. 1860. Detta exemplar, 

 som nu förvaras på Riksmuseum, är det enda europeiska, och arten 

 är hemma i Berings haf. Från trakten öster om Bajkal till Japan 

 stammar äfven guldtrasten iOrcociiicla m/rea), som en gång skjutits 

 i Jämtland. Men det är mindre underligt, ty trastarna äro ett 

 kringirrande följe, och både af sistnämnda art och några andra 

 sibiriska ha flera exemplar träffats i grannländerna. 



Med de otVan nämnda enstaka fynden af östasiatiska fåglar, 

 som ha sina normala flyttningsvägar söderut i yttersta Asien eller 

 mot sydöst, bör ej förblandas en grupp af andra, nämligen af sä- 

 dana nord- eller centralasiatiska fåglar, som ha sitt flyttningsstråk 

 gående mer eller mindre i sydvästlig riktning. För dylika inträffar 

 det oftare, att de af stormar eller andra orsaker drifvas ur sin van- 

 liga väg och därvid äfven kunna komma inom våra landamären. 

 Från den närmare östern eller nordöstern stamma våra vanligaste 

 tillfälliga gäster inom fägelvärlden. Men sådana kunna också komma 



