lyo FAUNA OCH FI.ORA 



ifrån. Vid ett föregående tillfälle har jag i denna tidskrift 

 (1913, p. 120-122) diskuterat frågan om »alfågelns dräktom- 

 byten». Därvid framhölls, att alfågeln i olikhet mot andra 

 dykänder och änder utbyter den hvita praktdräkten mot den 

 mörka sommardräkten redan innan den framkommit till häck- 

 platserna, men att den då ej fäller vingpennorna och de långa 

 stjärtpennorna. Alfåglar i Riksmuseets samlingar skjutna om- 

 kring den 1 1 och den 24 maj äro i full (eller nästan full) som- 

 mardräkt, men ha ännu de gamla vingpennorna. Iakttagelsen 

 i Vänern den 28 juni ådagalägger, att alfåglarna ännu så sent 

 som nämnda dag ej ha fällt sina vingpennor, utan ha full flyg- 

 förmåga. Detta bevisar, att alfågelhanarne ej fälla sina ving- 

 och stjärtpennor förr än ganska lång tid efter, sedan den mörka 

 sommardräkten i öfrigt är fullfärdig. Det blir sålunda sanno- 

 likt, att trots sommardräktens mycket tidiga anläggande den 

 nämnda fällningen af pennorna verkligen normalt inträffar i 

 augusti, hvarom antydningar gifvits genom ett par iakttagelser, 

 som finnas anförda i litteraturen, men som hittills föga beak- 

 tats. Hvad den första angår, beror det sannolikt därpå, att 

 den är gjord på en skadad fågel. M. von Wright sköt den 

 25 aug. 1867 i närheten af Hälsingfors en alfågelhane, som 

 skadskjutits på våren och därför ej kunnat flytta. I en not i 

 arbetet »Finlands Foglar» meddelas om detta exemplar, att det 

 hade »nya, ännu ej fullt utvuxna vingpennor, de långa stjert- 

 pennorna stucko fram, sommarfjädrarne på framrygg och skuld- 

 ror voro mycket slitna, på framryggen funnos qvar flere mycket 



slitna hvita fjädrar» — . Denna fågel var tydligen till 



följd af sitt skadade tillstånd abnorm, och man kan därför af 

 dess förhållande ej draga vidtgående slutsatser. En annan 

 iakttagelse af en alfågel med fällda vingpennor omtalar Kolt- 

 HOFF helt kort i sin berättelse »om norra polartrakternas dägg- 

 djur och fåglar>.^ Denna fågel sköts längst in i Myskoxfjorden 

 på nordöstra Grönland den 17 augusti. 



Sålunda, om man skulle våga sammanställa hvad man vet 

 om alfågelhanens ruggning, skulle det bli följande: 



1 K. Vet. Akad. Handl. Bd 36, n-.n Q, p. 51. 



