FAUNA OCH FLORA 



n/s/é'5-former, siibcylindricus och albotibialis. Båda dessa äro 

 ock hufvudsakligen svarta, men med hvit buk, hvita armpenn- 

 spetsar samt m. 1. m. hvitt i stjärten. Dessa äro stora fåglar, 

 den förstnämnda når en längd af 90 cm. och B. subcylindri- 

 ciis blir 85 cm. Men det finnes också här en mindre horn- 

 skata, Lophoceros fasciatiis, ofvan svart och under hvit och 

 med kalkhvit näbb. Särdeles vacker är en västafrikansk kungs- 

 fiskare, Halcyon badius, som har ryggen, vingtäckarne etc. 

 kastanjerödbruna, ett band öfver vingarne, gumpen och stjär- 

 ten klarblåa samt undersidan hvit. I dalgångar och gläntor i 

 urskogen, där solljuset spelar in och därför blommor utvecklas 

 och insekter lockas af dessa, där kan man också få se små 

 färgrika biätare såsom pilar skjuta ut i luften efter sitt byte 

 och därpå återvända till någon lämplig utkiksplats. En dylik, 

 som först nyligen funnits så långt österut i Afrika, är Mero- 

 piscus miilleri, som har ljusblå panna, ultramarinblå hjässa och 

 nacke, rödbrun rygg och vingar, röd strupe inramad i svart 

 och undersidan ultramarinblå. En annan liten biätare Melitto- 

 phagiis variegatus är ofvan grön, under rostbrun med en blå 

 sköld på kräfvan. En långstjärtad paradisflugsnappare(^7c/z//ré'ay 

 och en liten svart och hvit flugsnappare ( Platysteira cyanea) 

 med en naken hudtlik öfver ögonen tillhöra äfvenledes den 

 västafrikanska skogen Törnskator af samma geografiska grupp 

 finnas också flera stycken, såsom t. ex. en svartpannad, grå 

 vårfågel (Lanius mackinnoni), en svart och hvit törnskata 

 .(Dryoscopus senegalensis), en olivgrön och gulflläckig dylik 

 (Nicator cliloris) o. s. v. Tvenne svarta drongoarter (Dier anis 

 coracinus & atripennisj påminna till sitt lefnadssätt på en gång om 

 såväl flugsnappare som om törnskator. En svarthufvad gylling 

 (Orioliis lektior) låter sin flöjtstämma ljuda från löfverket, med 

 hvilket dess guldgula och gröna dräkt lätt sammansmälter. Af 

 de präktiga glansstararne finnas ej mindre än tre Lamproco- 

 //MS-arter, hvilka med sin i stålblått och grönt skimrande, men 

 delvis också sammetssvarta skrud väl göra skäl för namnet. 

 En af dem, L. lessoni, som igenkännes på en briljant purpur- 

 violett fläck i örontrakten, var förut blott känd från en trakt 



