Ovanliga boplatser för säfsparfven i finska 



Lappland. 



Af 

 Carl Fiiinilä (Hälsingfors). 



i .^— .."« |.j |,|p|^ ornitologiska litteraturen gör sig den åsik- 



^W^^^XBy^^B ten gällande, att säfsparfven alltid bygger sitt bo 

 jÖKp^^^Älr: på eller alldeles invid marken. Så säga t. ex. 

 PjMoj^^^^fflj Kolthoff-Jägerskiöld (Nordens fåglar, andra 

 ^^S^nfljmlllBl uppl., sid. 67): »Sitt bo lägger säfsparfven 

 pglJUpiUHy^^^-J^: på eller nära marken, helst i täta snår bland 

 viderötter och gräs», och Lönnberg (Sveriges ryggradsdjur, 

 del 2, sid. 39) åter uppger: »Boet på marken i busksnår». På 

 sådana lokaliteter har jag äfven under mina tidigare exkursio- 

 ner i Lappland funnit säfsparfvens bon, hvaremot jag senaste 

 sommar (1917) i Enare i finska Lappmarken anträffade fyra 

 bon af arten, af hvilka inte ett enda var anbragt på normalt 

 sätt. I det följande är det min afsikt att närmare redogöra 

 för dessa fall. 



Våren 1917 var i Enare mycket sen och vårflödet synner- 

 ligen starkt. De lägre belägna älfstränderna lågo ännu i slu- 

 tet af juni nästan helt och hållet under vatten, så att man 

 ställvis kunde färdas med båt genom strandskogarna, och af 

 strandvidena syntes endast här och där några uppstickande 

 grenar. 



Länge dröjde det ock, innan det första säfsparfsboet blef 

 funnet; det såg nästan ut som om fåglarna väntade på, att vår- 

 flödet skulle dra sig tillbaka från deras kära videmarker. Så 



