2 I 8 FAUNA OCH FLORA 



Sannolikt har Eichhoni och Egern liknande ursprung och 

 på analogt sätt förvridits och omtydts. 



Ofvanstående tolkningsförsök har framlagts för Professor 

 Otto von Friesen, och denne fackman har därom gjort föl- 

 jande välvilliga uttalande, som han vänligen tillåtit få publi- 

 ceras: 



»Ditt förslag till tolkningen af ekorre d. v. s. ikonii är högst 

 beaktansvärdt. Jag har gått igenom de hittills gifna tydnin- 

 garna (utan att vilja garantera att jag sett alla), men ingen- 

 städes finns ett fullt plausibelt förslag. Alla de nordiska for- 

 merna peka tillbaks på ett tkorni, de fastlandsgermanska på 

 aikwenia. Första leden aik- i tyska, engelska o. s. v. kan trots 

 sin höga ålder mycket väl vara folketymologisk omtydning 

 efter ek, lika väl som de nynordiska egern, ekorn, ekorre asso- 

 cieras med ek — af naturliga, sakliga skäl. Ditt iko (Ikk) ger 

 en god utgångspunkt för bägge formernas — /^-'s och aik"-'-, — 

 förklaring. Hvad andra leden beträffar heter den i forneng- 

 elska — weorna, — wern och detta sammanställes med ett bal- 

 tiskt-slaviskt ord för ekorre: lit. voveré, preuss. weware 'ekorre'. 

 Hithörande baltiska ord beteckna också iller och indrd, hvar- 

 för med Din tolkning af första leden och om :i'erna hör ihop 

 med vovere etc. betydelsen ai *tkwerna, */ korni skuWe bli 'illeni, 

 vässlan som ropar ikko\ 



Såsom ofvan nämnts, är det nutida norska namnet på 

 ekorre: »Ekorn». Ännu under slutet af 1700-talet var det dock 

 i det norska talspråket likaljudande som det samtida svenska 

 och ursprungliga nordiska, nämligen »Ikorn», och sannolikt kvar- 

 står detta namn i dialekterna. I skriftspråket, som ju egent- 

 ligen var danska, nyttjades följaktligen också det danska ekorr- 

 namnet. Detta framgår t. ex. ur följande citat, som är hämtadt 

 ur de noter, som den zoologiskt intresserade biskopen Gunnerus 

 i Trondhjem skrifvit till Leems »Beskrivelse över Finmarkens 

 Lapper» 1757: »I en del Finmarkiske Egne befindes Egerne; 

 samme kaldes af de Norske: Ikorn, og af Lapperne Orre» (1. 

 c. p. 219). 



Sistnämnda ord är ju märkligt genom sin öfverensstäm- 



