HUR SKALL NAMNET EKORRE TYDAS 2 \ (j 



melse med senare delen af ifrågavarande gnagares nutida 

 svenska namn. 



Med anledning häraf har jag vändt mig till professor K. B. 

 WiKLUND, som vänligen meddelat, att »det är mycket riktigt 

 så, att ekorren i vissa lapska dialekter heter orre». Likheten 

 med det svenska ordet anser han dock tillfällig, ty: »det lapska 

 orre är nämligen i relativt sen tid sammandraget ur ett äldre 

 o ra va (hvilket för öfrigt också föreligger i det fmska orava --- 

 ekorre)» — — . För öfrigt hänvisar professor Wiklund till 

 ett liknande ursprung för ordet ekorres senare del, som pro- 

 fessor O. VON Friesen ofvan omtalat, nämligen något »orn> 

 eller ;>wern» och skulle detta enligt hans mening »varit den 

 egentliga bäraren af 'ekorre-' eller 5a«r//5 betydelsen. 



Att vekorre» ej har något gemensamt ursprung med det 

 lapska orre» är nog i synnerhet efter prof. Wiklunds för- 

 klaring uppenbart. Däremot är det tänkbart, att omdaningen 

 af det ursprungliga >ikorn;., som lefde i språket långt in på 

 1800-talet och sålunda långt efter sedan > orava» af lapparne 

 sammandragits till >orre», skulle kunna ha rönt någon inverkan 

 af sistnämnda namn. Men frågan är när och hvar framkom 

 ekorre först. I : Beskrifning på Svenska Djur» af år 1798 har 

 Thunberg blott namnet Ikorre». I sin »Fauna Suecica» af 

 år 1800 uppför Anders Jahan Retzius såsom svenska namn 

 för Sciuriis vulgari^ xlkoru (!). Ikorre, Ekoru (!)» och såsom 

 särskildt skånskt »Igarn». År 1772 skref samme förf. i sin 

 »Inledning til Djur-Riket» »Ikorn. Men Quensel har i >: Svensk 

 Zoologi» af 1806 namnet »allmän ekorre», ehuru han äfven 

 nämner »Ikorii, Ikorre, Igarn». I första upplagan af »Skandina- 

 visk Fauna> af 1820 upptager Sven Nilsson »ekorre» som 

 svenskt och »ikorn» som norskt namn, i den andra upplagan 

 af samma klassiska verk utgifven år 1847 har han blott »allmän 

 ekorre.» I Swederus' »Jagtlexicon» af 1831 ser man blott 

 »ekorre». Sålunda synes sistnämnda namn mellan år 1800 och 

 1830 ha i skriftspråket utträngt det äldre ikorn. Dock fanns 

 redan i slutet på 1700-talet formen >ikorre». Utvecklingens 

 gång är sålunda ikurn, ikorn, ikorre, ekorre. I-ljudet i ordets 



