TILL FRÅGAN OM HARKNS LÄTEN 233 



Anledningen till att jag sä särskildt kom att intressera mig för 

 hårlocket, är egentligen ett barndomsminne - — från 12 — i3-årsäl(iern: 

 Det var på min fars gård, Nyl)y i Arentuna socken, Uppsala län. 

 Där var — och finnes väl ännu — en skogsbacke, c:a 300 meter 

 frän gården. En kväll fram på \ärsitlan hörde vi från denna backe 

 detta omtvistade läte. Och detta blef anledningen till en riktig 

 dispyt mellan min Far och en granne till oss, C. Berglund. Far 

 .sade, att det var en uggla; Berglund sade, det var haren. Jag minns 

 att Berglund påstod, att han i sin ungdom iakttagit en gång, att det 

 är haren, som låter så där. Ja, i-k säker var han på sin sak, sä 

 att han slöt dispyten med följande ord: »Om du går sta' tittar i 

 backen där i morgon ocii det inte är harspär där, sä ska' du fä 

 svärta mej i ansiktet!» (Det var nämligen nyfallen snö). Dagen 

 efter gick jag, i mitt barnsliga intresse, dit till backen för att se. 

 Och det var harspår där! 



Men detta bevisade ju ända ingenting, utan jag blef i alla fall 

 vid det, att det måste vara ugglan. Ty min Far hade sagt det. 

 Han var jägare alltifrån ungdomen, och han hade en gäng varit i 

 tillfälle att iakttaga, när ugglan frambringat detta läte. Detta 

 tror jag också än i dag. Men jag icke blott tror, utan jag vr/ 

 också nu, att äfven haren åtminstone f/r gäng åstadkommit detta 

 ljud. 



Säfsjö den 27 aug. 1916. 



Edvard GabrUlssoii 

 Länsskogvaktnre. 

 Adr.: Säfsjö. 



P. S. En sak, som jag nu undrar hur det kan vara med, är 

 den, om det är honan som svarar hanen, eller om det är endast 

 hannarna, som utmana hvarandra till strid, som t. ex. orren då han 

 blåser, m. fl. andra djur. Jag tror det är endast hannarna. Ty 

 hade det harit en hona, som svarat, skulle de snart träffats sedan 

 han passerat oss, och locket upphört. Men nu hördes det, som 

 Ross säger, fortfarande. Och det hördes inte försvinna i rak rikt- 

 ning bortåt, utan liksom sicksack, ibland mer ät höger ibland åt 

 vänster. Sä att jag fick den uppfattningen, att de liksom drogo 

 sig för att riktigt träffa hvarandra. Men detta vet jag inte, utan 

 är bara antaganden. D. S. 



Jag kan härmed intyga, att Länsskogvaktare E. Gabrielssons 

 ])erättelse i tidskriften »Skogvaktarens» julihäfte detta år om mötet 

 med haren är sanningsenling. 



Det var en kväll i slutet av a])ril månad — datum kan jag 

 ej erinra mig precis. Solen hade gått ner för någon stund sedan, 

 och det var i skymningen — timslaget kan jag icke närmare 

 angifva. 



Då kommo vi gående jm en skogsväg, ej långt från min gård, 

 Passlemålen i Hult socken, Jönköpings län. 



Så fingo vi höra detta ljud (ho ho ho) som haren frambrin- 



