234 FAUNA OCH FLORA 



gar. Och en dispyt uppstod mellan G. och mig. G. ville påstå 

 det var en uggla; jag sade, enligt hvad jag förut hört sägas, att 

 det var haren. (Här pä denna ort säges det allmänt, alt det är 

 »harfånget»). När vi sä kommo fram på en liten glänta i skogen, 

 där vägen grenar sig, kommo vi på idén att försöka svara detta 

 läte. Och detta lyckades så bra, som G förut berättat. Det hade 

 nog icke gått så bra, om det inte händt sig så, att samma lock- 

 toner äfven börjat svara på andra sidan om oss. Vi voro sedan 

 alldeles tysta med den beräkningen, att, om de lockande skulle 

 närma sig hvarandra, skulle vi möjligen fä se en af dem, eller 

 kanske båda. Det förra inträffade. Vi sågo ju, — ehuru det var 

 skumt — klart och tydligt, när haren kom fram på vägen och satte 

 sig där, nu uppmätt precis fem meter ifrån oss, där vi tagit i)lats 

 jämte en vid enbuske. Så reste han sig upprätt på bakbenen och 

 samtidigt frambringade det omtalade lätet, som verkligen hördes 

 förvånande hårdt. Särskildt själfva o-ljudet var så, att det rik- 

 tigt klingade i öronen. Efter denna tonart lät han sedan höra 

 det välbekanta skärrande ljud, som jag hört så många gånger, då 

 hundarna tagit skadskjutna harar. Men detta sista ljud var af kort 

 \araklighet och ej så värst hårdt. 



Sedan fortsatte emellertid jösse mot okända öden i den rikt- 

 ning, hvarifrån svarlocket kom. Och hans vackra locktoner hördes 

 fortfarande dä och då allt längre bort. Och nu var Gabriels- 

 son öfverbevisad. Äfven om vi nu fingo se och höra tusende 

 ugglor som »hoade», så veta vi alla fall, att haren låter så han 

 också. 



Passlemålen den 27 aug. iqi6. 



Carl Ross. 

 Passlemålen, Skurugata. 



Undertecknad har för ett tjugotal af år sedan, då jag som 

 hemmansägare bodde i Köttsjö by af Jämtland, tillliringat mån- 

 gen vårnatt i de s. k. Norbergsbodarna i samma bys skogstrakter. 

 Det var då visst inte någon ovanlighet för mig att, där jag i den 

 ljumma vårnatten låg på taket af en lada, gäng på gång genom 

 att härma det hoande lätet locka till mig harar från den om- 

 gifvande skogen. Ofta nog satte sig den framskuttande haren på 

 bakbenen, höll framfötterna rätt upj) i vädret och hoade upp- 

 repade gånger. Men så snart en hare n:r 2 kommit till, ha lock- 

 tonerna alltid upphört; och aldrig har jag hört någon hare locka, 

 då det varit flera jössar framme på fäbovallarna. 



En natt kommo 3 harar på en gång in på vallen. De hop- 

 pade i bredd, tätt tryckta intill hvarandras sidor, och jag förmodar 

 att den mellersta var en hona och de två andra hanar. Dessa 

 senare frambragte upprepade gånger ett slags grymtande läte, 

 svårt att återgifva i tryck, men det påminde något om getabockens 

 brunstläte. 



Ragunda den 4 September 19 16. 



E. ] Viks tro in. 



