Smärre meddelanden. 



Om färgen på bivråkens vaxhud. 



Med anledning af D:r H. NvQVisrs uppsats i detta ämne, haft. 

 I af Fauna och Flora år igi6, ber undertecknad att med nägra ord 

 få komplettera D:r N:s intressanta meddelande. De anförda lo 

 auktoriteterna ha lämnat de mest växlande uppgifter om färgen på 

 bivråkerns näbbhud från svart till blygrå hos äldre, ja ända till 

 guldgul, i likhet med samtligas mening om färgen hos de yngres. 



Undertecknad har haft tillfälle granska ungefär ett femtiotal, 

 kan.^^ke något tiotal mera, äldre och yngre fåglar och därvid funnit, 

 att samtliga ungfåglar haft mörkbrun iris och mörkt vaxgul (icke 

 citrongul eller guldgul) vaxhud incl. näbbens bakre del samt föt- 

 terna af samma färg som näbbhuden. Begagnar tillfället påpeka, 

 att samtliga ungfåglar (oberoende af om de i öfrigt haft helt ljus 

 undersida eller enfärgadt mörkbruna) haft ögat infattadt i en tre- 

 kantig svart fläck, som däremot alltid saknades hos de äldre, 

 fr. o. m. 2:dra dräkten. Samtliga äldre fåglar ha däremot haft 

 höggul iris och smutsigt höggula fötter samt gråbrun vaxhud svagt 

 stötande i grönt, ljusare hos de hvitmagade, mörkare hos de hel- 

 mörka exemplaren. På två-åriga ind. (igenkännliga på att under- 

 sidan varit längsfläckig, icke tvärstrinimig) kan vaxhud och näbb- 

 basis ha haft någon kvarsittande gul fläck (ungefär som på de två- 

 åriga labbarnes fötter). — Däremot har jag icke i ett enda fall 

 kunnat konstatera svart färg hos någon färsk bivråks vaxhud, miss- 

 tänker tvärtom att dessa uppgifter bero på iakttagelser på ind. som 

 legat någon half eller hel dag och fått torka. — Då försvinner 

 nämligen mycket hastigt det brungula ur vaxhuden, så att den 

 svartnar, och om fågeln råkat ha mycket kvar af gump-pomadan 

 på näbben efter sista toiletten, så kan det nog hända att det svarta, 

 genom ett öfverdrag af stearinsyra skiftar i blågrått, i likhet med 

 hela dräkten hos många fåglar t. ex. roffåglar, hägrar, kakaduor etc. 

 Det är öfverhufvud en vansklig sak att skrifva färgdiagnoser om 

 fåglarnes näbbar, iris och fötter, då dessas färger, ofta redan efter 

 den döda fågelns kallnande, ändras, att nu inte tala om när fågeln 

 börjar torka. Hos ett stort antal fågelarter bli fångna exemplars 

 färger på ofvannämda kroppsdelar helt andra, alltså svagare än i 

 frihet, troligen beroende på bristande motion och ämnesomsätt- 

 ning. 



Dr. N:s påpekande, att bivråken som ju ofta får gräfva fram 

 sin föda, steklarnes larver och honung (aldrig de gamla getingarne 



