230 FAUNA OCH FLORA 



eller humlorna själfva, motsatta uppgifter härom bero pä förväxling 

 med kläckfärdiga puppor), härvid ofta få näsborrarne fyllda af smuts, 

 vax o. d. är mycket intressant och är för mig nog. Erinras om hans 

 starkt utbildade lock på näsborrarne, synnerligen framträdande hos 

 nyskjutna, knappast märkbara hos torkade, då dessa lock sluta sig 

 helt öfver näsöppningarne. Således äro dessa lock af praxis väl 

 motiverade.^ Till D:r N:s uppgift att ingen annan svensk 

 roffågel än bivråken fär vaxhudens färg med åren mörkare kan jag 

 ej ansluta mig, då tvärtom följande roffåglar göra detsamma, om 

 ock i mindre grad. 1) dufhök från vaxgul eller citrongul till blekt 

 gröngrå, 2, sparfhök stundom detsamma, 3) röda kärrhökens hane 

 vid hög ålder (säkert först efter en del år), 4) kungsörn och 3) 

 östliga steppskrikörn (Aquila orientalis ex. från Sydryssland). Hos 

 dessa fåglar är årsungens i höstdräkt vaxhud blott gulpigmenterad 

 men sedan tillkommer äfven mer eller mindre melanin, hvilket ger 

 en alltid mörkare men kallare färgton till resultat (äfven pä lefvande 

 ex.) medan efter döden, när exemplaret börjar torka, det svarta färg- 

 iimnets öfvervikt lättare kan konstateras, t. o. m. på mångåriga 

 musei-exemplar. — Det vore särdeles önskvärdt, att Hrr Ornitho- 

 loger ville tydligt utskrifva hur lång tid efter fågelns död färgdiag- 

 noserna tagits, så kunde nog en del förbistring undvikas, att nu ej 

 tala om beskrifning efter mångåriga skinn eller musei-exemplar, där 

 de ofta utmärkt vackra, för art, kön och ålder nog så viktiga fett- 

 syrefärgerna, det ofvannämnda blågråa eller violettgråa »sminket» 

 hos roffåglar, hägrar m. fl. och de rosenröda eller tearosfärgade 

 nyanserna hos t. ex. falkar, storskraken (ända till melonfärg, ja 

 morotfärg), ]')elikaner, måsar, m. fl. som utan dessa kunna verka 

 bokstafligen förfalskade, i alla händelser som åskådningsmaterial 

 förfeladt och vilseledande. 



Malmö V'> 1917- 



Olof Cvl/ifix: 



Ringmärkt fiskgjuse återfunnen. 



Den 17 juli i ar märktes med Riksmuseets ring n:r 1259 en 

 unge af Pandion lialiaciiis L. af skogstjänstemannen Bo WHt-Strömer 

 i Nedre Ullerud, Värmland. Enligt till museet ingången under- 

 rättelse sköts denna fågel den 31 september på Glorup, Fyn, Dan- 

 mark, af forstbiträdet Viggo Lindfeldt, hvilken till sitt meddelande 

 äfven bifogade ringen. Fågeln hade första gången blifvit sedd omkr. 

 14 dagar tidigare. 



Det sista förhällandet är intressant, då det visar, att fågeln ej 

 varit stadd på en hastig genomflyttning, utan synbarligen imder 

 vägen på sin färd mot söder gjort ett uppehåll vid gifvande fiske- 

 vatten. 



Hiahuar ReiidaJiI. 



^ Som bivråken gärna badar och ofta är bosatt nära vattnet, torde han 

 nog ej längie behöfva afstå från att andas genom näsan. 



