SVENSKA FORSKNINGSRESANDE FRÄN ÄLDRE TIDER 245 



dragare brukas miildsnor. »Folket tror, at Jungfru Maria för- 

 bannade mulåsnan, då hon åt up det fodret, som oxen skra- 

 pade tilsammans, och at hennes ofruktsamhet härrörer ej af 

 annat.» Allmännast äro emellertid barkkor eller dsnor, hvilka 

 likt hästar och mulor »födas med hackelse, hålla ock til godo 

 räimstens samlingar. Komma de til torgs, taga de ljudet från 

 hela den sorlande folkhopen med sitt elaka skriande. Nästan 

 alt hvad som flyttas lägges på åsneryggen, vare sig sand, 

 halm, gräs, gatuorenlighet m. m. uti en säck, men vid mjölk- 

 cller vatnförsel brukas en der til besynnerligen gjord sadel af 

 bräder på båda sidor, Iivarpå de sätta sina fjerdingar». Stora 

 svin .tunhårade och kolsvarta, vaktades uti stora flockar af 

 personer, som tildelte dem ållon och alt hvad de behöfde. Tör- 

 hända de härstamma från Afrika, hälst längre in uti landet 

 skall vara rart at träffa några af denna färgen». Man till- 

 handlade sig en hel del af dem som proviant, jämte oxar, 

 dufvor, höns m. m. 



Större vilda djur träffas ej alls; det enda är en stor mer 

 än fotslång ödla, prålande i gult, grönt och andra färger (an- 

 tagligen Lacerta ocellata), som släpas af ägaren till apoteket 

 för att säljas. »Hon var rätt snarsticken; så at när han hölt 

 henne ned til marken, gapade hon och högg efter de förbigå- 

 ende.» Fiskar »i otrolig myckenhet» såldes på torget och stu- 

 derades, men namn och beskrifningar uteslutas här med flit». 

 Af insekter åter skildras vetenskapligt en del, andra fångas och 

 omtalas i korthet, och ännu i sista minuten, då ankaret den 20 

 mars hissades, gjordes zoologiska fynd. Från djupet medföljde 

 en krabba (Cancer brachyariis hirsutissimiis siibovatiis och en 

 ledsnäcka /'»Chiton lceve>->J, båda i korthet beskrifna. 



Färden går nu åter ut till hafs, och bortsedt från ett helt 

 flyktigt besök på Java är skeppet under fem månader Osbecks 

 enda forskningsområde. Botaniken får då helt naturligt ligga 

 nere, men zoologen har hafvet alltid en del nytt och fängs- 

 lande att bjuda. Strax i början kom »vår Svenska Hdrfdgel 

 til skeppet och följde med oss ett godt stycke»; uttrycket ty- 

 der på det kända förhållandet, att den vackra och egendomliga 



