202 FAUNA OCH FI.ORA 



de båda formerna ute i naturen lyckades det mig ej att få 

 någon uppfattning om dess utbredning eller att konstatera, om 

 några »blandade äktenskap» förekommo med den andra formen. 



Calcariiis lapponicus L. 

 Lappsparfven visade sig aldrig i Abiskodalen. Den förekom 

 talrikt i Stordalens sjö- och kärrområde. I dess sumpiga, af 

 videbuskar bevuxna kärrmarker, häckade den allmänt. Lapp- 

 sparfven och rödstrupiga piplärkan voro här de vanligaste fåg- 

 larna. 



Plectrophenax nivalis L. 

 Snösparfven förekom sparsamt på alla fjäll jag besökte, 

 i synnerhet på deras högre sluttningar, där snön låg kvar, i 

 hvarje fall alltid ett godt stycke ofvan trädgränsen. Här kunde 

 man ofta höra hans vackra sång. Om man närmade sig häck- 

 platsen, försökte hanen locka bort besökaren genom att hoppa 

 på marken i riktning från boet för att på så sätt få åskådaren 

 att följa med. När han kommit tillräckligt långt för att anse 

 all fara öfver, flög han upp i luften och återvände. 



Ampelis garruliis L. 

 Sidensvansen är en typisk barrskogsfågel. Därför kunde 

 man ej vänta, att den skulle uppträda i Torne träskområdet. 

 Icke desto mindre iakttog jag honom där sommaren 1916 under 

 omständigheter, som tydde på, att han häckade. Sålunda ob- 

 serverades han nästan dagligen i Abisko under så godt som 

 hela juli månad. Två gånger såg jag sidensvansar flyga med 

 mat i näbben, hvilket de väl knappast skulle ha gjort, om de 

 ej häckade. Dessutom fann jag på eftersommaren inom national- 

 parken två tomma bon, som efter allt att döma svårligen kunde 

 ha tillhört någon annan fågel än sidensvansen, hvarför jag an- 

 ser det otvifvelaktigt, att de häckade i Abisko sommaren 1916. 



Ciiculiis canorus L. 

 Göken var långt ifrån sällsynt. Såväl i björkskogen 

 som på fjällhedarna visade han sig ofta, och man hörde 



