BIDRAG TILL KÄNNEDOMEN OM TORNE LAPPMARKS FAGELFAUNA 203 



honom dagligen gala ända till i slutet på juli. Sina ägg lade 

 gökhonan sannolikt mest i piplärkornas och stenskvättornas 

 bon. Dessa senare fåglar voro också på fjällhedarna de all- 

 männaste småfåglarna. 



Dryobates muior L. 



Lilla hackspetten var den allmännaste af sitt släkte. På 

 norra sidan af Torne träsk var den betydligt allmännare än 

 på södra. Här fann jag i ihåliga björkstammar fyra bon med 

 ungar. I Abiskodalen dessutom ett. Att döma af den långa 

 tid, som åtgick mellan hvarje gång de kommo till ungarna, var 

 det ej godt om skadeinsekter i de talrika murkna trädstam- 

 marna. Ofta kunde det dröja mer än en timme mellan besöken 

 vid boet. Följden blef, att ungarna ständigt voro hungriga och 

 skreko efter mat oafbrutet. Tack vare denna omständighet 

 voro deras bon lätta att finna, då de alltid röjde sig själfva. 



Ficoides tridactyhis L. 



Tretåiga hackspetten var betydligt sällsyntare. Sommaren 

 1916 såg jag den en gång mellan Kårsovaggejokk och Abisko- 

 jaure, och 1917 fann jag dess bo i Abiskodalen. De hungriga 

 ungarna skreko här så högljudt, att det hördes ett par hundra 

 meter från boet. 



Falco merilliis Gerini. 



Dvärgfalken var den allmännaste roffågeln häruppe. Den 

 förekom i björkskogen och for allt annat än skonsamt fram 

 med småfåglarna. Upprepade gånger såg jag den komma fly- 

 gande med en fågel i klorna. Enligt lapparnas påstående skulle 

 »cicas-falli», som de kalla dvärgfalken, äfven angripa ripor. 

 Sitt bo byggde den på de mest olikartade ställen: i ett träd, 

 på en klippafsats eller på marken. Den ^V? 1916 fann jag 

 dess bo nära Björkliden med fyra späda ungar i ett öfvergifvet 

 skatbo. Skatboet var alldeles välbehållet och hade taket i 

 behåll. Enligt uppgift hade de förut flera år å rad haft boet 

 på marken invid en björkrot. Vid foten af fjället Aurivara nära 



