in. M. FKIl.S, KTT OCH WNAI OM I.INN.KA lioKKAI.IS 75 



O. s. V. Det opraktiska häri lag i r)ppen dag, och hela 

 försöket förefaller snarast som ett bisarrt iuigskott. C)ckså fick 

 han icke någon — ej ens sig själf — till anhängare. 



Speciesnamnet borealis förblef oanfäktadt, om man undan- 

 tager, att RuPRECHT i sin förr omtalade Flora Ingrica ville, på 

 grund af sin uppfattning af prioritetsprincipen, utbyta det mot 

 serpyllifolia. Artbegränsningen förblef ock så godt som oför- 

 ändradt den Linneanska. Endast J. Forbes [Hört. Wohiirn. s. 

 135) afsöndrade 1833 såsom egen art en i Norra Amerika 

 förekommande form under namn af Linncca americana, hvilken 

 dock ej vunnit botanisternas erkännande, fast den onekligen 

 stundom äger ett från vår vanliga ganska afvikande utseende- 

 Såsom ofvan nämnts, använde Linné en gång artnamnet 

 iinica, och allmänt torde ock hafva antagits, att Linmca är 

 ett monotypiskt släkte, d. v. s. omfattade en enda art. Ett 

 försök att härutinnan åstadkomma en ändring har blifvit gjordt, 

 i det att W. Watke 1872 med Linncca förenade det närstående, 

 af smärre, företrädesvis i Ost-Asien förekommande buskar be- 

 stående släktet Åbelia. Man skulle härigenom komma att äga 

 minst ett dussin Linmra-artev. Senare författare hafva emel- 

 lertid i allmänhet visat sig mindre benägna att godkänna 

 denna åsikt; dock är att märka, att i ett så betydande arbete 

 som Engler & Prantl's Die naturlichen Pflansen-Familien släktet 

 Abelia är indraget och förenadt med Linmra. 



Att Limicea borealis, liksom andra växter, uppträder under 

 flera, sins emellan i viss mån olika former, kan man på förhand 

 antaga såsom gifvet, och detta bekräftas ock af de många, sins 

 emellan afvikande uppgifterna hos olika författare, särskildt be- 

 träffande blommornas färg. Olikheterna ansågos dock länge så 

 obetydliga, att ingen varietet blef utskild och med eget namn för- 

 sedd; detta skedde först 1874, då amerikanaren J. Torrey upp- 

 ställde en ,3. longiflora, karakteriserad genom kronpipens i förhål- 

 lande till foderflikarne betydligare längd. Sedan kommo tvenne i 

 Sverige urskilda varieteter, nämligen J. R. Jungners sulphure- 

 scens (Bot. Not. 1880) och R. Sernanders pallida (s. st. 1891), 

 bägge naturligtvis baserade på afvikelser i blommornas färg. 



