TH. M. (RIKS, 1.11 OCH ANNAT <>M I.INN.KA lIORKAI.h 



73 



författare, mcii det oaktadt gör han sig synnerligt omak för 

 att förhindra, att det onekligen äldre Obolaria icke måtte 

 undantränga Li/imra. lian kommer dock ej längre, än till att 

 företalet till Siegesbecks arbete är dateradt (Åeu 1 september, 

 men till Linnés Genera plantarum den 29 november 1736. 

 Ej heller kan han förneka, att det fr)rra utkom sagda år, men 

 det senare först i början af 1737. Men — Siegesbecks arbete 

 är af mindre såväl omfång som vetenskapligt värde, under 

 det att Linnés är >yvo/iiminosurn, classicam et gravissimum-o^ och 

 häri finner han, i strid mot sina annars ifrigt förfäktade 

 åsikter, ett skäl att bibehålla släktnamnet Linncea. 



Hade nu än släktnamnet — antagligen för all framtid — 

 blifvit faststäldt, så var detta ej förhållandet med artnamnet. 

 Ännu var nämligen ej den binära nomenklaturen af Linné 

 fastställd, och därför fick vår växt ännu en tid kallas Linnaa 

 floribus geminatis, t. ex. i Flora siiec. ed. I (1745) och flera 

 andra arbeten. Först i Species plantariim ed. I (1753) gaf 

 Linné det allmänt kända tillnamnet borealis: vi påpeka, att så 

 äfven blef förhållandet i Flora suecica ed. II, hvarest ock en ny 

 och god afbildning meddelas. Anmärkas må emellertid, att 

 Linné i själfva verket använde binära nomenklaturen redan i 

 registret till Öland-Gotlandsresan (1745), och att namnet där 

 är Linncea unica. I disputationen Pan swmcws (1749) där äfven 

 binära nomenklaturen användes, gör han ett anmärkningsvärdt 

 undantag, i det att han endast för denna växt utesluter hvarje 

 artnamn och skrifver helt enkelt Linncca. 



I det föregående har framhållits, huru Linné så småningom 

 fick sig bekant sin blommas förekomst i allt flera af Sveriges 

 landskap. Naturligt är ock, att han under sina senare resor 

 inom landet skulle än ytterligare påträffa densamma. Så t. ex. 

 såg han den på Öland (Boda) och Gotland (Gothem), i Väster- 

 götland (KinnekuUe) och Värmland (Filipstad och Persberg). 

 På ön Blåkulla (Jungfrun) »wäxte min ört i det skogrikaste 

 med sine twå lutande blommor, och bewittnade at marken ei 

 warit bränd i manna minne». I Flora suec. ed. II tilläggas 

 ytterligare Jämtland och Dalsland, så att knappt något svenskt 



Fauna och Flora 1908. Haft. 2. 6 



