64 FAUNA OCH FLORA 



pannia serpyllifolia, men emedan dess blommor snarare voro 

 tratt-, än klocklika samt fruktbyggnaden m. m. var olika, ansåg 

 han densamma böra bilda ett eget släkte med nyssnämnda namn, 

 och framhöll detta 1729 i Petersburger-akademiens handlingar. 

 Ännu ett nytt släktnamn uppställdes ej långt därefter, lika- 

 ledes i Petersburg, och äfven det af en dit inkallad tysk veten- 

 skapsman, föreståndaren för därvarande botaniska trädgård 

 J. .G. SiEGESBECK. Med full rätt anseende sådana släktnamn 

 som Serpyllifolia för olämpliga, föreslog han i Primiticc flone 

 Petropolitamc dess utbytande mot Obolaria. Detta motsvarar 

 till betydelsen helt och hållet Nummalaria^ då såväl nunimus som 

 obolus betyder slant eller penning. Icke desto mindre har 

 häraf fabricerats en ofta upprepad fabel, nämligen att han, 

 som sedan gjorde sig känd såsom en hätsk motståndare till 

 Linné och läran om växternas sexualitet, så förändrat namnet 

 Linncea för att därigenom ådagalägga det ringa pris, som man 

 borde sätta på Linné och hans skrifter. Hela denna historia 

 ramlar emellertid ohjälpligt omkull redan genom det faktum, 

 att namnet Obolaria förskrifver sig från 1736, men Linncea 

 från 1737. Siegesbeck stod för öfrigt vid den tiden med Linné 

 i synnerligen vänskaplig förbindelse. I ett den 17 december 

 1736 dateradt bref tackar han på det varmaste för Linnés ut- 

 talade afsikt att gifva ett nytt växtsläkte namnet Siegesbeckia 

 samt tillägger angående namnet Obolaria: »Jag var alldeles 

 okunnig om, att denna endast i nordliga trakter inhemska 

 växt till din ära af Gronovius blifvit kallad Linncea: annars 

 skulle jag användt detta namn i min catalogus».^ 



' Detta är ej den enda dikten, som hopspunnits om Siegesbeck och hans 

 förhållande till Linné. Särskildt utmärker sig härutinnan Sv. Hedin {Minne af 

 von Linné, Fader och Son s. 75 och 77), som vet att berätta, att >-v. Linnés 

 hätskaste tadlare voro Heister, professor i Helmstädt, och Siegesbeck, som detta 

 oaktadt blef Botanices Professor i Petersburg genom v. Linnhs rekommendation». 

 Faktum är dock, att då S. 1735 fick sagda plats, hade han icke skrifvit ett enda 

 ondt ord om Linné, och denne hade då nyss kommit till Holland och ej ännu 

 utgifvit något af sina epokgörande arbeten, så att han säkerligen var en i Peters- 

 burg alldeles okänd person. Och sedan fortsätter Hedin: «0m Siegesbeck, den 

 mest skändlige tadlaren, bör man tillägga, att han just i och för sin hälskhet emot 

 Linné afsattes ifrån sin profession i Petersburg, att han i ett bref sökte afbedja sitt 



