EINAR LOXNIll.KC : NA(;KA lAKIKsKiNKR I I R ANSKASRII N -7 



gå dit samt började klättringen uppför den ganska tvärbranta 

 stupningen. Klipporna, som bestodo af lösa konglomerat, voro 

 starkt vittrade och antogo härigenom ofta ganska egendomliga 

 former. De erbjödo också talrika gömställen för några svarta 

 och hvita stenskvättor, som tlr)go omkring häi-, men vcjro så 

 skygga, att man ej kunde komma dem särdeles nära. Min 

 ryske kamrat skulle skjuta en med ett litet gevär »la Francotte-, 

 öfver hvilket han var mycket stolt, men som jag till hans för- 

 trytelse kallade >leksaken». Jag vill endast nämna, att han 

 aldrig träffade någon stenskvätta. Att omtala huru många 

 bommar han sköt, kan ju göra detsamma, men de voro ej få. 

 Emellertid gjorde detta olycksöde, att jag ej med säkerhet kan 

 säga, hvilken art det var fråga om. 



När jag sträfvade uppför branten hörde jag plötsligen på 

 sidan om mig en stark hväsning. Jag såg åt det hållet och 

 varsnade en ganska stor svart orm ungefär 10 meter till höger 

 om mig. Jag skyndade dit och då jag fann, att det var en 

 ogiftig orm, tog jag den utan vidare till mina ledsagares fasa, 

 men den gjorde intet försök till försvar, ehuru den hväste. 

 Det var en svart varietet af den i de kaspiska länderna van- 

 liga rutiga snoken (Tropidonotus tesselatiis), sålunda ingenting 

 märkvärdigt i och för sig, men förekomsten uppe i de torra 

 klipptrakterna var litet egendomlig för en orm, som eljest till- 

 bringar en stor del af sin tillvaro i vattnet. Den hopbands till 

 en kringla med tillhjälp af ett litet snöre, som jag under ex- 

 kursioner alltid bär i fickan för dylikt ändamål, och hängdes 

 så vid en rockknapp för att vara ur vägen. 



Inom kort hade vi på branta stigar nått Mangischlaks 

 höjdplatå och då tedde sig ett härligt och på samma gång egen- 

 domligt panorama för vår syn. Under våra fötter utbredde sig i 

 väster och sydväst det spegelblanka Kaspiska hafvet, som åter- 

 gaf himlens högblå färg, i sydost den sandiga saltsteppen med 

 den röda Rosasjön som ett blodsprängdt öga och i norr och 

 nordost Mangischlaks steniga, malörtsbevuxna högstepp. Inåt 

 denna senare styrdes nu vår kosa, men här var ännu mera 

 öde än på själfva bergsluttningen. Af fåglar syntes blott step- 



