4 



FAUNA OUH Fl. O RA 



förtorkade rester. Vi gingo till en början hufvudsakligen i syd- 

 ostlig riktning. Marken bar här tydliga spår af att fordom ha 

 varit hafsbotten, ty sanden var rikligt blandad med de hvita 

 skalen af hjärtmusslor och i alla små försänkningar täcktes 

 jorden af en saltskorpa. De enda högre djur, som syntes trif- 

 vas i denna ödslighet, voro tofslärkor och små strandpipare 

 (Charadrius cantianus), men de tycktes föra en lycklig tillvaro, 

 som gaf sig uttryck i lärkornas flitiga drillande. 



Efter en kort stunds vandring svängde vi något mera ost- 

 ligt och öfvergingo en malörtsbevuxen sträcka, där små 

 snabba ödlor kilade från rugge till rugge för att dölja sig un- 

 dan faran. De öfverlistades dock lätt, och väl infångade be- 

 stämdes de till Eremias arguta. Isynnerhet de yngre voro 

 ganska prydliga, ljusgrå med hvitaktiga oceller omgifna af en 

 mörkbrun ring, hos de äldre är teckningen förändrad, så att 

 ocellerna ersättas af tvärställda fyrkantiga fläckar af mörkbrun 

 färg. I båda fallen öfverensstämmer dock hufvudfärgen med 

 sanden ganska noga. Men ända mera var detta fallet med en 

 annan liten ödla af jordagamornas grupp, med hvilken jag 

 något senare fick göra bekantskap. Dess vetenskapliga namn 

 är Phrynocephalas helioscopus. Det första af dessa kan öfver- 

 sättas med »paddhufvud» och det senare med »solkikare». Båda 

 dessa äro ganska karakteristiska, ty hufvudet är bredt och 

 trubbigt och äfven kroppen är bred och nedplattad med skrot- 

 liga fjäll, så att det verkligen ligger något paddaktigt i skap- 

 naden. Artnamnet »solkikare» återigen härleder sig väl från 

 några mönjeröda oceller i djurets nacke. Med undantag af 

 dessa fläckar och en likaledes mönjeröd fläck under svansens 

 spets är djuret hvitgrått till färgen med gråbruna spräcklig- 

 heter och öfverensstämmer så noga som möjligt med markens 

 likaledes h vitgrå hufvudfärg. Detta gör ett mycket egendomligt 

 intryck, ty när den lilla breda ödlan plötsligen kilar i väg fram- 

 för fötterna, tycker man nästan, att det är, som om en flisa af 

 marken sattes i rörelse. Det mest öfverensstämmande fenomen, 

 som jag erinrade och som jag genast kom att tänka på såsom 

 liknelse, är när man ser i en grund sandvik i hafvet de små 



