112 FAUNA OCH FLORA 



Otago och Westland. Den går här sä långt upp på bergen, att 

 den träffats ända upp bland glaciererna och ses ofta på kalfjället. 

 Dess hiifvudsakliga tillhåll är dock vid skogsgränsen, där den antark- 

 tiska boken (Äh)t/wfa!^i{s) slutar. Vintern här är sträng och hård, 

 men icke dess förty väljer Kean för sin fortplantning årets kallaste 

 månader juni och juli. Hårda stormar rasa då där, och marken är 

 i Keans hemvist — 3,000 — 4,000 fot öfver hafvet — under flera 

 månader täckt af åtskilliga tums snö. Boet är helt enkelt en grop 

 i marken stundom fodrad med litet gräs, stundom beläget i en 

 klippskrefva, eller i en håla, eller under stenar och block men 

 stundom på släta marken. Äggantalet var åtminstone i ett bo 4. 

 Ungarna kläckas i slutet af juli och utveckas mycket långsamt. Ett 

 par ungar, som Mr. Mariner fick och som voro omkring 2 må- 

 nader gamla, voro stora som dufvor, men kunde ännu ej röra sig 

 och ej ens svälja sin föda utan hjälp. 



Viggeus ökning. 



En parallel till den rödhalsade dykandens invandring och starka 

 spridning hos oss under de senaste årtiondena visar viggens upp- 

 trädande i Storbritannien och Irland. Den är nu allmän på lämp- 

 liga lokaler nästan öfverallt. Till och med ini hjärtat af London 

 i the »Serpentine» och andra dammar ser man den vara hemma- 

 stadd. Angående dess förekomst på Irland har nyligen major H. 

 Trevelyan i »The Pleld» omtalat, att han den 30 juni i fjol på 

 en liten sjö såg 12 kullar af vigg, och 1905 fann han på en liten 

 holme, som blott var 150 yards lång och hälften så bred, 20 bon 

 af vigg utan att söka. Det är dock ej så lång tid, sedan viggen ej 

 var inhemsk i Irland. 



Äfven i södra Sverige har viggen ökats på vissa ställen. 



Storkens flyttningsvägar. 



I midten af december 1907 sköts vid Fort Jameson i nord- 

 östra Rhodesia en stork, som om ena benet hade en metallring 

 med inskriften > Vogehvarte Rossitten 163 Germania». Vid Rositten 

 i Ostpreussen på Kurische Nehrung har en hel del storkungar (och 

 för öfrigt en mängd andra fåglar) märkts för att utröna fåglarnes 

 flyttningsvägar och det var tydligen en af dessa, som nu anträffats 

 ända nere i Sydafrika. 



