IU:HM, IRAN SKANSKNS ZOOLOGISKA TRÄDGÅRD 2 2g 



andra (tig. 10) och den ofvannäninda lianen af 24 dec. 1905 i 

 den tredje generationen (fig. 11). 



Alla dessa vargbastarder hafva varit blinda i II dygn och 

 ha haft en mycket olika färgteckning. I första generati(jnen 

 hafva de haft vargens färg. I Lliin andra kunna de vara rätt 

 varierande, dels varggrå som föräldrarne, dels enfärgadt räf- 

 röda, dels — och detta i öfvervägande antal — glänsande 

 svarta med hvita teckningar i bringa och på fötter. Hos af- 

 komman i tredje generationen, af hvilken blifvit stora, kraftiga 

 djur, har hvitt blifvit den förhärskande färgen dels med röd 

 anstrykning, dels med gråsvarta fläckar strödda på pälsen. 



Till lynnet äro dessa bastarder också rätt olika. Den första 

 generationens djur äro i högsta grad rädda och skygga. För 

 sin vårdare äro dessa 8 år gamla djur nu lika rädda och und- 

 vikande som under första lefnadsåret. Vill man sysselsätta sig 

 med dem — gamla som unga — få de rent af spasmer af 

 rädsla. Undantag härifrån ha endast två djur gjort, nämligen det 

 par, som visades på hundutställningen i Göteborg 1901. Dessa 

 läto t. o. m. smeka sig. Tyvärr ådrogo de sig där valpsjuka 

 och dogo kort därefter. 



Den andra generationens djur äro i allt dessas motsatser. 

 De hylla sig till människan och visa glädje, då någon intres- 

 serar sig för dem. Den kvarlefvande honan af denna generation 

 börjar, då jag på långt håll ropar på henne, hoppa och skälla 

 som en hund samt gladt vifta med svansen, där hon står bunden 

 vid sin koja. Gärna vill hon bli smekt och lägger då sitt huf- 

 vud mot mitt knä. 



I tredje generationen åter har all den skygghet och rädsla, 

 som karaktäriserar den första, återkommit, liksom vilddjuret 

 hos dessa djur kommit — om jag så får uttrycka mig — på 

 ett lägre plan, med deras lömska blick och smygande gäng. 



Alla tre generationerna tjuta som vargar, men de torde 

 dock ej heller alldeles sakna förmågan att skälla. Åtminstone 

 påstå sig djurvårdarne någon gång ha hört dem exekvera något 

 läte, som skulle kunna betecknas som skällande. Jag har aldrig 

 hört detta hos första och tredje generationens djur. Honan i 



