VNfiVE SJÖSTF.DT, PA JAKT EFTnR AXTILOPER 123 



tåget satte sig i rörelse genom de omgifvande kärren bort mot 

 de glesa akacielundarne. 



Solen lyste redan fi-am (Uver stäppen, skaror af grant- och 

 thomsongazeller sågos (■)fver allt i större eller mindre flockar, 

 från några fa till ett femtio- eller sjuttiotal, lugnt betande i 

 det korta gräset. 



Genom akacieskogarnes af öppna gräsbeväxta sträckor 

 skilda partier går färden vidare, då plötsligt ropet >'pofu>! 

 (oryx, äfven elenatilop tycks på sina hall betecknas med detta 

 Kisuahilinamn) ljöd från den vaksamme Akida, hvars örnblick 

 redan vid synfältet upptäckt och igenkänt några knappt ur- 

 skiljbara skuggbilder. De svarta ögonen lyste af ifver, då han 

 med handen gjorde tecken att följa. Det var som en elektrisk 

 stöt gått igenom hela ens varelse vid detta enkla ord, och 

 åter hade jag sålunda det så länge sökta djuret i min närhet. 



I skydd af spridda busk- och akaciegrupper närma vi oss 

 allt mer den vaksamma hjorden, som redan för länge sedan 

 märkt oss, alla djuren stå med åt oss vändt hufvud, oftast i den 

 ställning som det uppstoppade exemplaret (motstående fig.) visar. 

 Snart är afståndet ej längre, än att djuren tydligt kunna ses, 

 en kula far genom luften, hvarvid hela flocken kastar om och 

 i traf försvinner mellan de spridda trädgrupperna. Liksom de 

 flesta antiloper äro oryxantiloperna mycket hårdskjutna, detta 

 äfven till följd af deras mycket tjocka hud, och att det påskjutna 

 djuret genast skulle falla var ej troligt. Framkomna se vi 

 snart blodspår, bärarne uppställas i jägarkedja, som långsamt 

 rörde sig framåt i den riktning det då och då upptäckta 

 blodstänket visade. På vissa ställen, där terrängen var sandig, 

 visade sig spår af hela den hopträngda flocken, som efter en 

 kreaturshjord. Det visade sig snart, att det sårade djuret 

 lämnat de öfriga, blodet hade flutit rikligare och förföljandet 

 blef allt lättare, till dess att vi upptäckte det svårt sårade 

 djuret, där det vaggande, med sänkt hufvud stod vid sidan af 

 en liten akacia. Öfvertygad att det ej vidare hade krafter att 

 fly, öfvergaf jag den vanliga af erfarenheten vunna försiktighe- 

 ten och styrde rakt bort mot antilopen, som äter satte sig i 



