124 FAUNA OCH FLORA 



rörelse. En kula skulle visserligen lätt kunnat hejda den, men 

 fruktan att onödigt förstöra det dyrbara skinnet kom mig att 

 gång på gång sänka det höjda geväret. Inom kort är djuret 

 redan i ganska god fart och försvinner i ett nu bland några 

 träd, för att sedan vara som bortblåst. I timmar genomsökte 

 vi hela trakten, som inåt blef allt tätare, intränga i buskager 

 och snärjen, men ingenstädes stod någon oryx att se, och 

 först då vi följande dag åter passerade här, kommo bärarne 

 fram med några remsor af djurets hud, hvilket under natten 

 uppsparats och uppätits af hyenor. 



Denna andra dag skulle dock blifva en lyckodag. Åter 

 befunno vi oss i de trakter, där hjorden förra dagen visat sig, 

 timme efter timme hade vi vandrat fram öfver öppen terräng 

 med spridda buskager och akacior, då ett par oryxantiloper 

 på afstånd upptäckts, och alla krafter måste nu sättas till, för 

 att ändtligen få ett djur för riksmuseet. Redan på långt af- 

 stånd kastade de om, där de förut stått med åt oss vändt 

 hufvud, och trafva bort öfver en större af akacielundar om- 

 gifven öppen terrärig. Men nu voro infödingarne till hinder, 

 då alltid någon eller några af dem sågos under förföljandet, 

 under det att jag möjligen ensam skulle bättre kunna nalkas 

 dem, hvarför de tillsades att stanna och först vid skotten komma 

 i den riktning dessa angåfvo. 



Solen började bränna öfver stäppen med våldsam kraft, 

 än mer kännbar under den språngmarsch, som nu började; 

 stäpptörsten infann sig brännande, och svaljet var som förtor- 

 kadt. Mitt hopp hade varit att anträffa djuren på andra sidan 

 den dunge, hvari de setts försvinna; försiktigt framträngde jag 

 sökande bland buskagen och spridda akacior, men inga djur 

 upptäcktes, inga spår visade hvilken riktning de tagit, då dju- 

 ren plötsligt visade sig långt i fjärran på andra sidan en bakom 

 akacieskogen åter vidtagande öppen terräng. 



Törsten hade nu blifvit nästan outhärdlig, men målet var 

 för lockande, för att ej ännu ett försök skulle göras, åter går 

 det fram i half språngmarsch i den glödande solen åt det 

 håll, där djuren sist sågos vid skogsbrynet. 



