adi.i:kz, nagra iakttagelser uxder ett lemmelar 235 



höra talas om en lemmel, då med ens vid månadens midt det 

 ena leminclfyndct efter det andra inberättades, hvarjämte mina 

 egna i b(")rjaii enstaka mr)ten med lemlar under de dagliga 

 skogsvandringarna sa småningom upprepades allt oftare. Så 

 hastigt hade de tilltagit i antal, att mot slutet af månaden 

 öfverallt på vägar och stigar och till och med på Östersunds 

 gator träffades ihjälslagna eller af hundar ihjälbitna lemlar. 

 Deras närvaro gaf sig äfven tillkänna genom massanhopningar 

 af deras exkrement på stenar vid kanten af skogsstigarna eller 

 på myrarnas tufvor. I jämförelse med den mängd, i hvilken 

 de måste ha funnits i nejden, var det dock tämligen sällan, 

 som man såg de lefvande djuren. På nätterna, då de påtag- 

 ligen äro mera i rörelse, läto de höra sitt skällande läte frän 

 alla håll. Detta läte hördes äfven på dagen vid mulet och 

 kyligt väder, men däremot ej under solvarma dagar. 



Då jag gärna ville infånga några lemlar lefvande för att 

 iakttaga dem på nära håll, medförde jag som sällskap på mina 

 utflykter en stöfvartik och hennes valp, hvilka voro mycket 

 både villiga och skickliga och uppspåra lemlarnas gömställen. 

 Och dessa gömställen visade sig fmnas nästan öfverallt, såväl 

 i trädgården som på sädesfälten, på ängsmarkerna, i lands- 

 vägsrenarna, i skogarnas bryn såväl som djupt in i deras inre, 

 på låglandet såväl som högt uppe på med renlaf klädda berg, 

 mest kanske dock i tufvorna på de med buskar och småträd 

 bevuxna myrarna. Men skulle bytet kunna fångas lefvande, 

 så gällde det att passa på i samma ögonblick som hunden 

 stack in nosen i en tufva för att strax därpå draga ut en lem- 

 mel. I nästa ögonblick krasade lemmelns skalle mellan hundens 

 tänder. Alla de talrika af hundar ihjälbitna lemlar, som träf- 

 fades öfverallt, tycktes vara dödade på detta sätt. Hunden 

 drifves uteslutande af mordlystnad och äter aldrig en lemmel, 

 såvidt min erfarenhet sträcker sig. På sin höjd tuggar han på 

 honom en stund, men låter honom sedan ligga. 



Enligt en ofta upprepad uppgift skulle lemlarna vara sär- 

 deles ilskna djur, som så trotsigt skulle sätta sig till motvärn, 

 att de icke ens skulle rädda sig in i sina kryphål, utan stanna 



