236 FAUXA OCH FLORA 



därutanför, bita i förföljarens skodon, i framräckta käppar 

 o. s. v. Detta öfverensstämmer ej med min erfarenhet. Visser- 

 ligen intaga de en hotande hållning, då de ej se någon utväg 

 att undkomma, men att de hellre skulle låta döda sig utanför 

 sitt kryphål, än de rädda sig däri, måste anses för en ren dikt. 

 Den hållning som de intaga, då de nödgas till själfförsvar, är 

 synnerligen karakteristisk. Höjande sig på styfva, snedt fram- 

 sträckta framben, hvilkas kraftiga underarmmuskulatur därvid 

 tydligt framträder, sträcka de nosen i vädret, så att hufvudets 

 hvita undersida och de stora gula framtänderna bli synliga. I 

 denna ställning hoppa de också fram under fräsande ljud eller 

 gälla skrik mot en alltför närgången angripare. Oftare än de 

 bita, tyckas de begagna tänderna som stötvapen, hvilket också 

 är fallet vid deras inbördes fejder. Själf har jag aldrig blifvit 

 allvarsamt biten af någon lemmel, fastän jag handterat många 

 friska och oskadade. 



Emellertid hade det lyckats mig att samla ihop ett litet 

 sällskap af fem fullt helbregda lemlar, som förvarades i en 

 trälåda utanför husets norra gafvel, där solen ej besvärade. 

 De försågos med gräs och flera olika slags ängsväxter. Mest 

 tycktes de sätta värde på blomhufvudena af klöfver, såväl röd- 

 klöfver som alsikeklöfver och hvitklöfver. Sålänge sådana fun- 

 nos att tillgå, rörde de naturligtvis ej något annat. Därnäst i 

 gunst stodo gräsblad, såväl späda och fina som breda och saf- 

 tiga. Då de åto ett gräsblad, höllo de det ständigt med ena 

 framtassen så, att det leddes mellan två närliggande klor och 

 därigenom bibehöll den önskade ställningen, medan det hastigt 

 försvann mellan den omättliges aldrig tröttnande tänder. Den 

 mängd gräs de förtärde och den massa exkrement de produce- 

 rade dagligen var helt enkelt något vidunderligt och hade för- 

 ■ tjänat att jämföras med djurens egen vikt. 



Mina iakttagelser på de fångna lemlarna blefvo denna gång 

 ej långvariga. Ett par förhoppningsfulla telningar af min familj 

 hade af naturforskarblodet låtit fresta sig att lyfta på lådans 

 lock, med påföljd att lemlarna vid min återkomst voro för- 

 svunna. Ny jakt måste därför anordnas. Bytet blef denna 



