ADLERZ, NÅGRA lAK TTAGi:i.SER UNDER Eli 1.1 MMi.I. AR 237 



gång en ung Iiona, som fångades omedelbart invid sitt i en 

 landsvägsren belägna bo. Detta bo var inredt i en horison- 

 tellt i den sliittaiKk' \'ilgsidan utgräfd hålighet med så vid öpp- 

 ning, att dess inre beklädnad af fint gräs ocli mossa kunde 

 ses utifrån. Det innehöll tre små, ännu blinda ungar med 

 mycket kort och tunt hår. Ungarna voro hemsökta af en 

 mängd i föiiiallaiide till deras storlek jättestora loppor, sådana 

 jag äfven träffade på åkersorkar i denna trakt. Sedan de befriats 

 från sina parasiter, hemfördes de jämte sin moder och inspär- 

 rades i lådan, som denna gång för säkerhets skull ställdes i 

 mitt eget rum och försågs med ett lock af gles järntrådsväf. 



Honan var ett särdeles vackert djur. Fallen var glänsande, 

 med en ren, m()rkgul grundfärg i stället för den vanliga matt- 

 grågula, och teckningarna voro djupsvarta, skarpt begränsade. 

 Från framryggens stora, svarta tvärband sträckte sig bakåt tre 

 skarpt begränsade, svarta strimmor, en längs midten och en 

 längs hvardera sidan af ryggen. Alla tre förenade sig ofvanför 

 svansroten. Denna färgvarietet sågs vid flera tillfällen, men 

 var ej alltför vanlig. Oftast saknades de nämnda ryggstrim- 

 morna eller voro de starkt afkortade, så att de ej ens upp- 

 nådde ryggens midt. Denna hona var nästan \ 3 mindre än 

 flertalet af öfriga anträffade lemlar. 



På ungarnas nästan nakna hud sågos redan de svarta 

 teckningarna, hvilka hos två liknade moderns, i det ryggens 

 båda sidostrimmor baktill förenades, hvilket ej var fallet hos 

 den tredje ungen. 



Af det i lådan inlagda friska gräset redde honan ett öf\-er- 

 täckt bo åt ungarna. Därvid tog hon h varje grässtrå för sig 

 i munnen och anbragte det på sin plats, under det hon vred 

 sig rundt. 26 juli, på åttonde dagen efter infångandet, hade 

 ungarnas ögon öppnats. Samma dag gingo ungarna ut ur 

 boet och började äta späda grässtrån. Om de togos fram och 

 släpptes i den boet motsatta ändan af lådan, plägade honan 

 bära in dem i munnen. Hon gick därvid ej som vanligt, utan 

 hoppade. 



