Bidrag till pilgrimsfalkens biologi. 



tt få ha stararna i fred i den trakt, där pil- 

 ■ /7^^y|^ri grimsfalken slagit sig ner, är nästan omöjligt. 

 ^^C? '^^ ^^^^ såväl de tama som de vilda dufvorna för- 

 griper han sig på och kniper den ena före och 

 den andra efter. När han rensat sitt jakt- 

 t^.V.SS område från dessa fåglar, kommer turen till 

 andra. Så kan anföras, att jag två gånger sett pilgrimsfalken 

 angripa fiskmåsar. Den ena gången befann jag mig seglande 

 bland holmarna i Lindöja skärgård i Östergötland, då jag 

 observerade hurusom en dylik falk slog ner och tog en ung, 

 fiskmås på en holme — i flykten naturligtvis — jag lade i 

 land på holmen och nedsköt falken, just som han lyfte från den 

 dödade måsen. Den andra gången slog han in bland en flock 

 måsar i Halland, som befunno sig på en upplöjd åker, och ut- 

 valde en fågel i flocken till sitt byte och förföljde den genom 

 att oupphörligt tvinga måsen att flyga upp och ned. Men i 

 denna konst att flyga såg han i måsen sin öfverman, och efter 

 en fem å sex sådana där pilsnabba chocker var pilgrimsfalken 

 uttröttad och måste sluta förföljandet. 



För änderna är, som vi veta, denna falk en fruktansvärd 

 buse, men då änderna — åtminstone gräsänderna — icke före- 

 taga så långa flykter under senvåren och sommaren, och, när de 

 ömsa platser, oftast flyga i mörkningen, har falken, som alltid 

 slår dem i flykten, ej så lätt att komma åt dem. Hösttiden 

 däremot, då äfven en mängd bläsänder och andra änder tåga 

 söderut, håller han sig framme och anfaller dem. Så obser- 

 verade jag en gång, hurusom en pilgrimsfalk, en höst, hade 



